Všežravý stát

Tato kniha vyšla za finančního přispění Nadace Český literární fond.

Copyright © Václav Rambousek, 2012

Copyright © Nakladatelství PLOT, 2012

Tištěná kniha: ISBN 978–80–7428–124–2

ePUB: ISBN 978–80–7428–137–2

MOBI: ISBN 978–80–7428–138–9

Všechny klasické i elektronické knihy z Nakladatelství PLOT najdete na www.plotknihy.cz.

Václav Rambousek

Všežravý stát

Nakladatelství PLOT

Praha, 2012

Stát spořádá všechno: daně fyzických a právnických osob i spotřební, pojistné sociální stejně jako zdravotní, zbaští cla, odkousne si z darovaného majetku a předčasně se raduje i umírající občan, že státu konečně unikne – protože v účtu za pohřeb bude daň z přidané hodnoty.

Státu neunikne nikdo.

I.

Hlasování a jeho paradoxy

Demokracie není nic jiného než metoda rozhodování prostřednictvím hlasování.

1. Volí se nejen ve volebních místnostech

Začněme tvrzením, že na začátku všeho bylo jídlo. Proti biblickému: „Na počátku bylo Slovo“ je to přízemní, ale i každodenní kritik konzumního způsobu života musí vyrazit do obchodu nebo zajet do supermarketu. Ten sice spíš zvolí místní obchůdek, ale už toto rozhodnutí ho chtěj nechtěj přivádí do světa rozhodování a volby. Právě tím, že dal přednost malé samoobsluze, vlastně hlasoval – a dal hlas tomu, aby tyto prodejny a tento způsob prodeje dále existovaly – zatímco jiní zase dávají hlasy barevným supermarketům.

Ale ti i oni pokračují ve volbě a hlasování nákupem, protože koupit znamená hlasovat penězi, je to volba mezi tím, co skončí v nákupním vozíku, v supermarketech v nákupním voze, a tím, co zůstane na policích. Tady bude hrát roli leccos – vkus kupujícího, cena a kvalita zboží, a také obsah peněženky, ačkoli často rozhoduje třeba jen to, zda je zákazník hladový – protože hladoví kupují víc.

Ale ať už se cítí jakkoli, nakonec koupí právě tuhle bagetu od tohoto výrobce a za tuto cenu, nebo právě tuto mořskou sůl, a každým nákupem je vysílána zpráva výrobci a obchodníkovi, že svými penězi „hlasuje“ pro to, aby se tento druh chleba pekl a za tuto cenu prodával. To, co naopak zůstává na pultech, je také sdělením – toto, v této kvalitě a za tuto cenu, nechceme, v tuto značku nemáme důvěru, nebo že takové balení je nepraktické. Je to hlas proti.

Zároveň je i každý obchodník nebo výrobce čehokoliv sám stejným voličem, hlasujícím a kupujícím – kupuje si na trhu práci, zaměstnává konkrétní lidi s určitými dovednostmi a musí je zaplatit tak, aby nešli pracovat někam jinam. Pořizuje si výrobní prostory a všechno ostatní až po odpadkové koše v kancelářích. Jestliže kupující v obchodě v dostatečném množství hlasují pro jeho produkci, najme si další pracovní síly, a když věří, že to půjde takhle i nadále, vezme si v bance úvěr – a pokud i banka bude věřit, že to takhle půjde i nadále, půjčí mu peníze a výrobce se třeba přestěhuje do nové budovy na lepším místě. Což je zase pokyn stavitelům těchto prostor, aby stavěli, a od nich jde vzkaz dalším a dalším výrobcům všeho, co budou potřebovat stavitelé – součástí, součástek všeho, až se dostane třeba k těžařům ropy na druhém konci světa. Bez přesvědčování každý ví, že pro něj bude lepší strávit den psaním faktur nebo hoblováním dřeva, i když by jinak dal přednost projížďce na kole a chytání pstruhů.

Všichni a každý se rozhoduje podle toho, co musí obětovat, aby mohl něco jiného získat – a to něco jiného má většinou podobu peněz. I když peníze jsou ve skutečnosti jenom prostředkem pro získání něčeho dalšího. Z čehož mimochodem také plyne, že konečné cíle lidí – s výjimkou Harpagona a strýčka Skrblíka – nejsou čistě ekonomické. Ostatně peníze jsou, navzdory veřejnému mínění, okrajové i v ekonomii samotné.

Lidé takto rozhodují, což dokazuje jazykový obrat, charakterizující nějakou činnost jako takovou, která se „vyplatí“ nebo „nevyplatí“. Vyplatí se samozřejmě to, co přinese víc, než to, co bylo obětováno. Nejvíce se „vyplatí“ taková činnost, která přinese největší odměnu, ať už to je v penězích nebo získání prestiže a moci, anebo skvělý pocit z daru charitě. A protože se lidé rozhodují právě takto, je možné jejich chování předvídat. Kdyby se chovali chaoticky, kdyby jednou dávali přednost menšímu užitku před větším užitkem, zatímco příště by to bylo obráceně a přespříště zase jinak, nedalo by se předvídat nic. Racionální, a tedy předvídatelné chování je páteří celé vzájemné nevědomé spolupráce všech se všemi. A to i přes rozhodování pod vlivem emocí, mylných domněnek, falešných přesvědčení anebo hladu, reklamy a strachu. Jistěže existují věštci, mystici a blouznivci z hor, a jednání kohokoli může být iracionální, chybné a nelogické, ale nakonec všichni vědí, co mohou od ostatních očekávat. Proto se klidně vypraví na nádraží na vlak do Čerčan s jistotou, že ten vlak pojede – a on taky opravdu pojede.

Na tom všem, zdálo by se, není nic zvláštního, je to běžné a banální, ale právě tak funguje mechanismus každodenní spolupráce tisíců lidí, kteří se neznají, kteří se nikdy neviděli a ani o sobě nevědí. Žijí na různých místech, dokonce v různých zemích a světadílech. Ale mají k dispozici mechanismus, jak si přes kontinenty sdělit, co chtějí a čemu dávají přednost před čím. Neříkají si proč a co je k tomu vede, ani jaké cíle osobně sledují, a mohou a nemusí být osobně sobečtí nebo naopak lidumilní, ale prostě o cílech ostatních nic nevědí a vědět ani nemohou. Spolupracují lidé nejen vzájemně vzdálení a neznámí, ale i ti, kteří jsou přesvědčeni, že všechno a všichni ostatní jsou na světě jen kvůli nim.

Každodenní peněžní hlasování také umožňuje každému a všem čerpat ze znalostí a dovedností ostatních a využívat toho, co sami neumějí, nevědí, ani netuší. Nikdo to neřídí, žádný úřad nebo centrála s počítači, a nikdo to nevymyslel, žádný geniální jednotlivec, ani výbor chytrých hlav. Nikdo nevymyslel peníze, trh nebo účetnictví. Dějiny neznají vynálezce banky, akcií a devizových kurzů. Všechno vzniklo postupně a spontánně, a protože to bylo užitečné, tak také přetrvalo. Dokonce ani taková autorita jako Bible nic nezmohla proti úrokům z půjček nebo clům, stejně jako selhal pokus o hospodaření se společným majetkem, protože byl proti přirozenému běhu věcí. Opovrhování morálních autorit obchodem nezlikvidovalo obchod, stejně jako přesvědčení, že peníze jsou jádrem zla, nevedlo k jejich zrušení.

Výsledky „hlasování“ v obchodě s potravinami mají pro kupujícího ještě dva další samozřejmé důsledky: to, co nakoupil, se stalo jeho soukromým majetkem a o jeho spotřebě rozhoduje jen on sám – jsou to jeho soukromé statky. A stejně samozřejmé je, že to, co spotřeboval on, už nemůže spotřebovat někdo jiný – a o spotřebované množství je také menší zásoba onoho zboží.

To se zdá tak jasné, že by se to ani nemuselo zmiňovat – pokud by ale zároveň neexistovaly služby a zboží, které jednotlivec spotřebovává, aniž by za ně zaplatil, a když je spotřebuje, nezmenšuje se jejich množství, dostupné pro ostatní. To se zdá záhadné, ba nemožné, ale je to tak. Množství takových služeb, které spotřebuje třeba tento důchodce, nezmenšuje množství dostupné pro tetu z Orlických hor nebo kohokoli jiného, a kromě toho je každý může spotřebovávat, aniž by za ně zaplatil. Existence statků s těmito vlastnostmi, kterým se na rozdíl od těch prvních, soukromých, říká veřejné, má dramaticky řečeno „dalekosáhlé důsledky“.

A právě tyto veřejné statky, důvody jejich existence, způsoby financování a volební a politické kolotoče, které kolem nich probíhají, budou tím, oč tu poběží.

Pojďme si to tedy krok za krokem přiblížit, protože, jak praví stále nedoceňovaná lidová moudrost, „sekerou okno neumyješ“.

A umeješ-li, dodejme, nebyla to sekera.

2. Soukromá a veřejná spotřeba

Peněžní hlasování v obchodech se týkalo výběru soukromých statků k soukromé spotřebě, za které musí každý zaplatit, a jeho spotřeba zmenšuje zásobu dostupnou pro ostatní. Na rozdíl od služeb, které je možné spotřebovávat, aniž se za ně zaplatí, a zároveň se nezmenšuje jejich množství dostupné pro ostatní – tedy veřejných statků.

Nejsrozumitelnějším příkladem takového veřejného statku může být národní obrana – její „spotřeba“ občanem X nesnižuje její množství pro slečnu A ani pana K. Je lhostejné, jestli služby obrany spotřebovává deset milionů občanů nebo deset milionů a deset občanů. Všichni stejně „spotřebovávají“ obranu a náklady na ni se nemění, přestože se počet obyvatel oproti loňskému roku zvýšil. Jiným příkladem veřejného statku může být pouliční osvětlení nebo městský park. „Spotřeba“ parku nebo osvětlení jednou osobou nezmenšuje jeho „množství“, dostupné pro někoho jiného. Dalšími veřejnými statky jsou třeba ochrana životního prostředí nebo zprávy o počasí, a veřejným statkem je také efektivní fungování vlády, státních institucí a třeba i činnost politických stran.

Je také nemožné odmítnout službu obrany tomu, kdo za ně nezaplatí. Obdobně je to téměř nemožné u služeb policie. Ta nemůže zatknout tohoto domovního zloděje, protože majitel bytu za služby policie platí, a nezatknout jiného, protože majitel jím vykradeného domu na policii nepřispívá. Policie musí prostě zatknout všechny zloděje. Stejné je to se službami hasičů. Musí uhasit každý hořící dům, aby zabránili šíření požáru, a ne pouze ty domy, jejichž majitelé by za jejich služby platili. Služby obrany, policie, hasičů, ale i veřejné parky nebo osvětlení, spotřebovávají dokonce i zahraniční turisté. Bylo by ekonomicky zcela v pořádku, kdyby byli nuceni zaplatit svůj příspěvek za spotřebu služeb policie, za veřejné osvětlení i procházku v parku.

Nemožnost vyloučit neplatiče ze spotřeby však vede k tomu, že tyto statky nebude soukromý výrobce poskytovat. Nikdo nepostaví dálnici nebo most, pokud nebude moci vybírat mýtné, a tedy dostat zaplaceno. Nikdo nebude poskytovat ochranu, jestliže mu chránění nezaplatí – to je možné v ohrazené rezidenční čtvrti nebo u služeb bodyguarda, ale ne v rozměrech státu. Stát jako jediný má také právo použít násilí, a pod hrozbou trestu donutí každého zaplatit v daních svůj podíl za výdaje na veřejné statky. Soukromé statky si podle ceny a kvality vybírá v potřebném množství každý sám. Kdo však nezaplatí daně, bude potrestán – protože neplatí za služby, které spotřebovává – služby armády, hasičů, učitelů, soudců, policistů. Ale platí také opak – poskytování veřejných statků je pravým a vlastně původním důvodem existence státu.

Až potud je všechno celkem jasné, pravidla jsou vymezena, karty rozdány. Jenže přichází první komplikace. Časem a v dobré vůli a k užitku všech byla opět pod hrozbou státního donucení zavedena povinná školní docházka nebo očkování proti nakažlivým nemocem. Základní vzdělání je obecně prospěšné jak pro „vzdělávaného“, tak pro všechny ostatní – všichni mají prospěch z toho, že ostatní budou umět číst a psát. Později byly vydány, opět ke zřejmému užitku všech, dopravní předpisy, a každý řidič je povinen složit z jejich znalosti zkoušku. Tady se státní donucení podobá dohledu starostlivých rodičů, vyžadujících to, co je dobré pro jejich děti. Neboli vznikly takzvané veřejně prospěšné statky.

Jenže povinnou školní docházkou a očkováním to neskončilo. Začalo se poukazovat na to, že se občané nechovají „správně“ a v souladu se svým vlastním zájmem i v jiných případech – například požívají přes míru alkoholické nápoje, kouří konopí nebo hlučí po desáté večer. Jindy zase řežou dřevo v neděli, nebo si na svém pozemku postavili patrový srub. Vláda a zákonodárci se tady chopili možností upravovat chování občanů nejprve ve věcech celkem nesporných, ale postupně tato výchovná role nabývala na rozměrech. Je zakazováno to či ono a naopak nařizována maximální výška obytného domku a jeho vzdálenost od plotu. A tak nařízení, vyhlášek a předpisů upravujících chování stále přibývá. Háček je v tom, že nemůže být stanovena žádná hranice, kde se činnost státu má zastavit. Dokonce ani tehdy, když se nějaké opatření podporované většinou prosadí do souboru povinností, nijak to nezaručuje, že zmíněná opatření jsou smysluplná a nenapáchají více škod než užitku. Že je pro něco většina ještě neznamená, že je to rozumné nebo kvalitní. To je ostatně denně vidět na tom, pro co „hlasuje většina“ třeba v hudbě, literatuře, architektuře nebo jen v televizním programu, kdo a co je populární díky většině.

Zákon o prohibici z třicátých let minulého století ve Spojených státech amerických byl dobře míněný a většinou veřejnosti schvalovaný. Jeho výsledkem však byl vznik organizovaného zločinu – protože pašování hektolitrů nezvládl jedinec, ale jen organizace – a k tomu korupce v policii, vznik fenoménu špinavých peněz a prorůstání zločinu do politiky. Jak vzpomíná pamětník, za prohibice neexistovalo americké město, kde by se cizinec nedostal během kratší či delší chvíle k láhvi whisky. Byznys s alkoholem se stal obrovsky výnosným díky prohibici. Tedy díky státní regulaci. Podobné je to s kriminalizací narkotik, protože právě ta násobí zisky z narkobyznysu. To samé zřejmě platí i o prostituci. Legalizace drog a prostituce by přestala přinášet mimořádné zisky a stala by se stejně výnosnou jako prodej horských kol. Prodejců drog by pak bylo stejné množství jako prodejců kol – všechno by regulovala jen konkurence, a nikoli zločin a korupce.

Další zásahy státu mají za cíl ochránit zaměstnance a spotřebitele. Nutí výrobce zachovávat předpisy požární, bezpečnosti práce a zdravotní a informovat kupujícího o každém detailu svého výrobku – pak třeba na obalu „Českých buchtiček s mákem“ jsou vytištěny informace o třech stech slovech s padesáti šesti číselnými údaji. Naprostá většina údajů spotřebitele vůbec nezajímá a jsou pro něj zbytečné, jejich vyžadování jen zvyšuje náklady producenta a ceny pro kupujícího. To je nevyhnutelný důsledek, protože vždycky je něco za něco. To jen vášniví aktivisté pro cokoli jednají tak, jako by náklady neexistovaly. Dodržování předpisů se samozřejmě promítá do nákladů a někdo to musí zaplatit, a ten někdo je spotřebitel.

Řekněme, že tato opatření jsou přijímána s nejčistšími úmysly. Ale i tak není jasné, kde je rozumná hranice tohoto státního ochraňování. Musí být každá matrace z nehořlavého materiálu, a tedy o třicet procent dražší, protože jednou za rok na ní usne kuřák se zapálenou cigaretou? Musí každý nový lék projít léty zkoušek, když by mohl již dávno pomáhat nemocným? Musí být tyto a jiné předpisy natolik přísné nebo tak podrobné? A proč vlastně existuje státem placené sdružení na ochranu spotřebitelů? Sdružení, dotované částkou přes pět milionů korun? Je přece zřejmé, že v řadě případů by se spotřebitel dokázal ochránit sám. Sotva by si někdo nechal operovat kýlu od kytaristy, i když by tvrdil, že operování kýly je jeho koníčkem. A kdyby se spotřebitel ochraňoval sám, získal by výrobek nebo službu za nižší cenu.

Výsledně máme třeba nařízení, že provozovatel pohřební služby musí mít alespoň o jedno pohřební vozidlo a o dvě transportní rakve nebo transportní vaky více, než činí jeho průměrná denní potřeba, minimálně však dvě vozidla a čtyři transportní rakve nebo transportní vaky.

Regulovaní se předpisům a nařízením většinou nebrání, protože zvyšuje náklady eventuálním dalším zájemcům o vstup do tohoto konkrétního regulovaného odvětví – čím více regulací, tím větší dodatečné náklady pro nového konkurenta. Výsledkem je motivace k další a další regulaci, opatřením a nařízením. Takže nakonec se původně preferované „kupující si musí dávat pozor“, změnilo na „prodávající si musí dát pozor“.

Státní orgány, určené k ochraně takzvaných veřejných zájmů, dalším regulováním potvrzují nutnost své existence, žijí z regulace a regulováním. „Reguluji, tedy existuji. A proto si i zasloužím existovat.“ Motivace zúčastněných vede nepochybně k tomu, že stále přibývají falešné veřejně prospěšné statky, které jsou prospěšné pouze regulovaným a regulovčíkům. Povinnou školní docházkou a očkováním to začalo, a předpisy o tvaru banánů nebo velikosti životního prostoru pro slepice to – chtělo by se říci – končí. Jenže nekončí, protože regulace a omezování plodí kontroly a nařízení a úřady, existující přece tím, že úřadují.

3. Osudová vlastnost veřejných statků

Veřejné statky mají však ještě jednu další vlastnost, nezaznamenanou ani v ekonomických učebnicích, ačkoli způsobuje zásadní deformaci veřejné ekonomiky. A je příčinou rozčilování se nad veřejným děním.

Producenti soukromých statků – na rozdíl od poskytovatelů statků veřejných – a to od výrobce kuchyňského nádobí až po stěhovací služby, musí svůj produkt nebo službu vždy prodat. Pokud neprodají, nemohou ekonomicky existovat. V takové situaci ale producenti veřejných statků nejsou. Armáda svůj veřejný statek obrana neprodává, stejně jako státní meteorologický ústav své předpovědi počasí. Kde se ale neprodává a nekupuje, neexistuje trh, neboli veřejné statky na rozdíl od statků soukromých neprocházejí trhem. Existují mimo trh a svoji produkci poskytují jakoby zdarma – právě díky tomu také příjemce veřejných statků nelze vyloučit ze spotřeby.

Příjmy producentů veřejných statků pocházejí ze státního rozpočtu, a ten je tvořen především daněmi a jinými povinnými platbami. Na rozdíl od soukromých statků však mají producenti veřejných statků přiděleny rozpočtové prostředky vlastně dříve, než je začnou poskytovat. Nyní poskytované služby soudů jsou placeny z loňského rozpočtu, stejně jako ty budoucí budou placeny z letošního. Produkce a poskytovatelé veřejných statků jsou závislí na přiděleném rozpočtu. Mají tedy příjmy, aniž by museli prodat. Neboli jsou placeni předem.

Jejich příjmem je jejich podíl na rozpočtu. A jako každý a všichni ostatní se snaží, aby jejich příjem byl samozřejmě maximální. Zaměstnanci, od ředitele úřadu nebo státního výzkumného ústavu až po vrátného, dávají samozřejmě přednost větším příjmům před menšími. Větší rozpočet znamená také větší volnost při rozhodování o investicích, nákupech, objednávkách nebo o poskytování dotací a grantů těm, kteří jsou na příslušné instituci a jejím rozpočtu zase závislí. Větší rozpočet přináší větší moc a prestiž. A větší prestiž se odráží v suverénním pohledu, zvučném hlase a častém zvonění mobilu.

V účetnictví se ovšem později výdaje rozpočtových institucí objevují jako výdaje na mzdy, provoz, investice, nákupy zboží a služeb, tedy jako náklady, ale ty jsou hrazeny z jejich rozpočtu – nikoli z příjmů z prodeje. Protože neprodávají.

Každý příjem se nějakým způsobem utratí – spotřebuje či investuje nebo se uspoří. Z rozpočtu placení producenti veřejných statků nemohou spořit a zbylý rozpočet, neboli neutracený příjem, musejí na konci roku vrátit. To se stává zřídka – naopak je běžné, že se koncem roku hekticky utrácí. Téměř vždy pak platí, že každý rozpočet se utratí, nebo se přinejmenším dá utratit. Není tak velikého rozpočtu, mohlo by stát nad vchodem do státních institucí, který bychom nedokázali utratit. Naopak všichni a pravidelně zjišťují, že jejich rozpočet je nedostatečný, že požadované výkony s takovým rozpočtem budou moci plnit jen s „vypětím všech sil“, pokud některé činnosti nebudou muset naopak spíše omezit nebo je poskytovat v nižší kvalitě.

To všechno je možné proto, že – jak bylo řečeno – veřejné statky neprocházejí trhem – tedy není možné ověřit, jaké množství a jakou kvalitu „spotřebitelé“ požadují. Tudíž veřejné statky nemají v ekonomickém smyslu slova cenu. Jejich „cenou“ je na ně přidělený rozpočet. Kolik se podaří vydobýt z rozpočtu, tolik budou stát.

Protože nejsou veřejné statky prodávány, nemohou také přinášet zisk. Zisk je v konkurenčním prostředí výsledkem inovací, tedy nápadů, změn, iniciativ. Práce přes čas, náhodného nápadu nebo dlouhého úsilí. Jestliže není možné dosáhnout zisku, je zbytečné se snažit o nápady, změny, iniciativy. Neboli prostředí produkující veřejné statky je inovačně sterilní. Kdo o tom má pochybnosti, může zkusit jednoduchý experiment – postavit se k východu z jakéhokoli státního úřadu minutu poté, kdy končí pracovní doba. Pokud ho dav uhánějící z budovy nesmete, bude o tom moci podat zprávu. Začít je možné třeba před Ministerstvem zahraničních věcí, Státním statistickým úřadem anebo každou radnicí velkého města.

Celkově je pak jen v režimu veřejných statků možné, že například Ministerstvo obrany pořizuje techniku, kterou nevyužívá, anebo nakoupilo transportní letouny o několik let dříve, než stanovily termíny obnovy letadlového parku. Neboli investovalo dávno před tím, než bylo nutné. Zda by něco takového udělala soukromá firma je zbytečné se ptát. I v rámci každého jednotlivého ministerstva jsou ti, kteří pro ně nakupují, jiní lidé s jiným zájmy než ti, kteří by měli nakoupené užívat. Ti první i ti druzí se zajímají především o sebe, a tudíž se lehce stane, že se nakoupí nepotřebné, anebo že se to nevyužívá. Zúčastněné to netrápí a daňový poplatník o tom neví. Což je pro jeho psychické zdraví jenom dobře.

Takzvané veřejně prospěšné statky mají s veřejnými statky společnou právě jejich třetí vlastnost – že jsou částečně placeny předem. Například z divadelního nebo filmového představení může být vyloučen každý, kdo nezaplatil vstupné, a kapacita sálu je také omezená. Přispívá-li se ale z městských nebo státních rozpočtů na jejich provoz, poskytují-li se granty na natočení filmů, na uspořádání výstavy, vydání knihy, vybudování cyklostezky nebo městského tržiště, stává se onen produkt veřejně prospěšným statkem, a tudíž je částečně nebo plně financován dříve, než je vyprodukován. Tam, kde sami spotřebitelé nejsou ochotni hradit náklady, doplňují potřebné zdroje veřejné prostředky. Nebyl by žádný problém vybírat vstupné a hradit z něj náklady na provoz a údržbu městského tržiště – jestliže je však vstup zdarma a na provoz přispívá radnice, pak se jeho provoz stává veřejně prospěšným statkem a je placen předem.

Je samozřejmě zájmem každého prodejce – stejně jako filmaře, divadelníka, exportéra, výzkumníka, lékaře, zemědělce, ekologického aktivisty, členů výboru na ochranu spotřebitelů a svazu zahrádkářů a majitele hokejové haly – aby se jeho produkt stal veřejně prospěšným statkem. A tedy, aby se alespoň částí jeho příjmů staly veřejné zdroje.

Nemusí to však být přímý příspěvek z veřejných zdrojů – nařízení povinně používat zimní pneumatiky jistě jejich výrobci a pneuservisy velmi ocenili, stejně jako psychologové nařízené vyšetření vážněji se provinilých řidičů a svaz kominíků zase nařízení o povinném každoročním čištění komínů.

O tom, co je veřejně prospěšný statek rozhodují volení zastupitelé – poslanci, městští nebo regionální zastupitelé, ale také nevolení státní úředníci tím, že na něj přidělili veřejné zdroje. Jestliže čisté veřejné statky jsou jimi ze své podstaty, veřejně prospěšné statky tak vznikají rozhodnutím. Rozhodnutím, které je fakticky ničím neomezeno. Vzniká však otázka, jak ti zastupitelé nebo úředníci poznají, že právě tato služba nebo produkt v jejich městě je veřejně prospěšným statkem. Mohla by to být taková služba, dalo by se říci, na kterou by veřejné zdroje přidělil každý, pokud by byl nestranný a měl úplné informace. Jenže radní, poslanci ani úředníci nemají úplné informace a nejsou nestranní. To má samozřejmě známé důsledky, protože zásadním způsobem ovlivňují jak chování žadatelů o příspěvky, tak těch, kdo o nich rozhodují.

Kromě toho, není-li u veřejných statků možné nikoho vyloučit ze spotřeby a u veřejně prospěšných statků je rozhodnuto je částečně nebo plně platit z veřejných zdrojů, kterými jsou daně, nikdo také nemůže odmítnout podílet se na jejich financování. Všichni se tak podílejí na příjmech jejich příjemců bez ohledu na to, zda by s tím souhlasili – a tak se podílejí na financování provozu městské operety – přestože se jim při poslechu árie „Blondýnky něžné“ otevírá křivák v kapse – přispívají na stavbu golfového hřiště v místě, o kterém v životě neslyšeli, a na financování sociologického výzkumu sledujícího způsob trávení volného času důchodců. Možná, že je pro ně dokonce lepší, že o tom nevědí. Asi je.

Příklad prohibice, zákaz kouření marihuany a jiné zákazy a příkazy omezující svobodu volby ukazují na to, že existují i veřejně neprospěšné statky. Které statky a služby jsou veřejně prospěšné a které neprospěšné, rozhodují dle své libovůle volení i nevolení zástupci s mocí omezit ostatním svobodu volby. Výsledně je možné si někde zajít nakoupit i v neděli, zatímco v sousedním státě bylo rozhodnuto, že taková služba je veřejně neprospěšná. A je veřejně prospěšně zavřeno, zatímco kouření marihuany bylo označeno jako veřejně neprospěšné.

4. Při volbách se rozhoduje o…

o čem vlastně?

Kdyby někdo položil otázku, o čem se vlastně rozhoduje ve volbách, asi by byl považován za někoho přišlého z daleka anebo z hor velmi vysokých. Ale odpověď není samozřejmá. Jednou věcí je, o čem by se při volbách rozhodovat mělo, a druhou, o čem se rozhoduje ve skutečnosti.

Jestliže důvodem existence státu je především poskytování veřejných statků, jako je obrana, vnitřní bezpečnost nebo právo a soudnictví, mělo by se ve volbách logicky rozhodovat o tom, jaké množství jednotlivých veřejných statků si voliči přejí. Stejně jako si ze svých příjmů platí soukromé statky, pak z daní platí statky veřejné.

Položek veřejných výdajů je ovšem obrovské množství. Už jen souhrnné kapitoly rozpočtu zahrnují výdaje na Kancelář prezidenta republiky přes všechna ministerstva až třeba po výdaje na Český báňský úřad, Kancelář veřejného ochránce lidských práv nebo Úřad pro ochranu hospodářské soutěže. A pod kapitolami v rámci ministerstev se skrývají další stamilionové výdaje na jimi přímo řízené instituce, organizace a výzkumné ústavy – Ministerstvo školství má například 17 přímo řízených organizací – plus se vyplácejí příspěvky a dotace nejrůznějším organizacím, spolkům a občanským sdružením.

Konkrétně jen na Ministerstvu zemědělství s jeho 2 092 úředníky další stovky milionů spotřebují Výzkumný ústav rostlinné výroby s 321 zaměstnanci a Výzkumný ústav pro okrasné zahradnictví s 215 zaměstnanci, Výzkumný ústav myslivosti má 159 zaměstnanců, zatímco 487 jich má Státní rostlinolékařská správa a 950 úředníků má Ústřední kontrolní a zkušební ústav zemědělský.

Všechny tyto výdaje jsou koneckonců výdaje na veřejné služby, financované z veřejných zdrojů – a pak by o nich tedy měli rozhodovat voliči. To samozřejmě ale není prakticky možné, sotvakdo z voličů vůbec něco tuší o existenci Výzkumného ústavu myslivosti, natož aby mohl rozhodnout, zda a jakým procentem ze svých daní mu přispěje. Proto se také při volbách volí strany a zastupitelé, reprezentanti, kteří budou následně vyjadřovat mínění voličů. Proto také máme zastupitelskou, nikoli přímou demokracii.

Voličům může být tudíž nabídnuto jen rozhodování o obecnějších, souhrnnějších výdajích, například zda chtějí zvýšit nebo snížit výdaje na základní nebo vysoké školství, zda má nebo nemá být placené zdravotnictví, nebo se mají zvyšovat důchody a výdaje na policii a snižovat výdaje na armádu a justici. Tedy jaké „množství“ státu – neboli veřejných statků – vlastně požadují. Ale jen velmi rámcově a obecně.

Podle toho by také měly vypadat stranické programy, tedy jako nabídky množství těch či oněch veřejných statků, a voliči by si měli vybrat ty nabídky, které preferují. Ve skutečnosti stranické programy ani takto obecněji většinou formulovány nejsou a omezují se většinou na programové cíle, které se dotýkají jejich voličů konkrétně a jsou jim srozumitelné: závazek snížit (zvýšit) věk odchodu do důchodu, zvýšit státní příspěvky na to a na tamto zase snížit, pro mladé rodiny zajistit ty či ony výhody a slevy, zvýšit platy učitelům a příspěvky odborům zachovat jako daňově odpočitatelnou položku.

Table of Contents

I. Hlasování a jeho paradoxy

1. Volí se nejen ve volebních místnostech

2. Soukromá a veřejná spotřeba

3. Osudová vlastnost veřejných statků

4. Při volbách se rozhoduje o… o čem vlastně?

5. Paradox racionálního voliče. Peníze kupují hlasy – a volební hlasy plodí peníze

6. Jádro věci – hlasovací paradox

7. Důsledky hlasovacího paradoxu

8. Mezinárodní veřejné statky a většinové hlasování

To podstatné