Zdeněk Šmíd 

Cejch 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Zdeněk Šmíd – dědicové, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Čtvrté, upravené vydání, v nakladatelství MOBA vydání první 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1174-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-1175-2 (mobi)

ÚVOD 

Ruina zarůstala smrčky, bezem, břízami a všemi druhy středoevropských rostlin, na něž lze narazit v nadmořské výšce přes osm set metrů. Určitě se tu vyskytovaly i některé endemity, které muž ničil rýčem, motykou a gumovkami, ale trápil se tím jen málo, protože ze všeho nejvíc tu rostly kopřivy.

Vždycky ráno se před tím vším rozkročil, zvažoval, jakou část panenské přírody zdevastuje dnes, a než si to stačil ujasnit, vrhly se na něj mouchy. Žraly toho léta tak zběsile, jako kdyby právě on byl posledním člověkem na zeměkouli, a když se rozhlédl po krajině, musel uznat, že v končinách, co vypadají takhle, si to mouchy třeba doopravdy myslí. Sem tam se v hlubinách údolí někdo zastavil, koukal, co se u lesa děje, a pak šel dál a vlál po cestě jako cár papíru s očima obrácenýma dozadu a dovnitř, jako kdyby viděl zázrak. Až k mužovi se dosud neodvážil nikdo, jedinou cestu k domu strhly před lety jarní deště, a cvok, který se v pustinách rozháněl krumpáčem, vzbuzoval strach.

Ostřím rýče se prosekal k další rozvalené zdi, přelezl ji a stanul ve čtverci, kde dřív byla hlavní obytná místnost: v kopřivách tu zarůstaly balvany veliké jako koňské hlavy a ty balvany musel muž jeden po druhém v náručí odnést na hromadu, aby srovnal terén. Když byl hotov, poznal, že ho nesrovná, překážela mu v tom právě ta hromada. Vrhl se tedy krumpáčem, lopatou a hráběmi do severovýchodního rohu světnice a pak na to rovné místo hromadu přenesl. Ale zahradil si tím přístup ke sklepu, a musel proto krumpáčem rozbourat zbytek zdi: na té zdi bylo tolik kamení, že jím pokryl půl plochy světnice v šesti vrstvách a zas nemohl srovnat terén, protože terén se nacházel vždycky pod kamením. A tak přenášel balvany dopoledne tam a odpoledne zpátky a připadal si jako stěhovák, co zešílel, jako stvořitel bez koncepce, jako dějiny.

Hodinu co hodinu se natíral repudinem, což zde mělo význam pouze rituální a ani jedna moucha to nebrala vážně. Cítil, jak otéká od nesčetných štípanců, kousanců a možná i od žihadel. Nevšímal si toho, zrovna přelezl zeď a začal urovnávat terén v místech, kde byl dřív dvorek, a zas narazil na jeden z těch hliněných střepů, až ho to vylekalo, protože tenhle střep dobře poznal: pocházel z krajáče, do něhož se lilo kozí mléko. To mléko palčivě doráželo na rty a ještě dlouhou dobu po napití zůstávala na jazyku ostře páchnoucí chuť. V jednom místě byl střep tlustší: tam byl na krajáči vytlačen tvar květiny. Kopal dál a zem se začala rozpomínat. Jednoho dne vykopal kalamář, kde zaschl inkoust dávno předtím, než se to dědovi přihodilo, takže kalamář nepotřeboval, a babička ani její děti nepsaly skoro nikdy. Zem se otevírala dál a dál se rozpomínala, až si muž podesáté řekl, že od toho uteče, ale neutekl, dobrých třicet pět let věděl, že neutečeme ničemu, a jestli ano, tak nás to dohoní jindy. Vykopal štíhlou láhev s nápisem Schörner-Silberbach, v níž měla babička voňavku, a jinou, stejně tak úhlednou lahvičku, kde choval děda ďábelské smradidlo, kterým v létě mazali krávu, aby na ni nešly mouchy. Zatoužil se tím rovněž polít, ale nebylo tam už nic, a dokonce by nikdo nerozpoznal, ve které té lahvičce bývala voňavka a v které smradidlo. A tak se muž pokorně dál mazal repudinem, mouchy se mu kolem hlavy chechtaly a vegetace bujela: Jak ji ničil motykou, botami, rukama a rýčem, vznášel se všude okolo ostrý pach smrti rostlin. Džungle se bránila. Pálila kopřivami, žrala mouchami, přirážela dva kameny bez výstrahy k sobě, právě když měl muž v mezeře prsty, z ovádích štípanců, z odřenin a šrámů po něm crčela krev a slunce nepřestávalo pálit. Odpoledne vyvrátil krumpáčem myší hnízdo: plochým kamenem rozdrtil čtyři bílá, téměř průsvitná tělíčka mláďat a poplašenou mámu s černýma korálkovýma očima přesekl krumpáčem. Udělal to dřív, než si cokoli uvědomil, než pocítil odpor, nebo dokonce než si zdůvodnil, proč to dělá, udělal to někdo v něm, ten, který odjakživa zabíjel myši v polích a v blízkosti domu, protože myši se musejí zabíjet. Ale toho dne zabil i slepýše, z posledních sil pohnul balvanem v rohu bouračky a slepýšovi, který odtamtud vyrazil na útěk, uskřípl páteř. Slepýš se nepohnul, strnul ve vzpřímené poloze celou polovinou těla, takže možná umřel hned, ale nedalo se vyloučit, že mrtev není, že ho rozdrcená páteř pouze odsoudila k nehybnosti, že o všem ví, všechno vidí a cítí, lesy, muže s krumpáčem i mravence, kteří se začínají hemžit po jeho ocasu. Nakonec se tělo slepýše převrátilo a upadlo pod zeď do hlíny a předloňského listí jako useknutá lodyha, jako stroužek drceného bezu, a nebylo vyloučeno, že za pár chvil se taky tak rozvoní.

Tak každou ranou motyky a každým mávnutím rýče vstupoval muž do přírody a ubližoval jí ze všech sil. Ale viděl i svoje rány, cítil šrámy, bodance, uskřípané prsty a slaný pot v očích, věděl o smrti statisíců vlastních buněk ve svých popáleninách, puchýřích a škrábancích, ale věděl také, že se ty umírající buňky rychle obnoví jinými, jako se narodí nové myši a nový slepýš. Zraňoval a zabíjel, sám zraňován a hodinu za hodinou umíraje, a napadlo ho, že toto je řád. A pocítil v tu chvíli bezpečí.

Boj s džunglí pro něj nebyl samozřejmostí. Nevynikal žádným zvláštním manuálním umem a ke všemu se ještě poměrně nedávno živil jako učitel; nikdy ale nebyl učitelem takovým tím správným venkovským, co se realizuje spolužitím se sousedy a pořád s nimi něco vrtá, řeže, měří, montuje a uzluje, takže dovede všechno, nýbrž naopak byl učitelem zcela jiným, rovněž správným venkovským, jenž se specializuje na své předměty, žije jenom pro výchovu svěřených mu dětí a je v tom směru opravdovým odborníkem, takže jinak neumí nic. Ale nevzdával se.

Ani když zjistil, že musí odvodnit sklep. Odedávna proudila voda sklepením v kamenném žlábku, podzemní koryto ji odvádělo ven do stráně. Teď koryto ucpal písek, ve stráni je zavalil zborcený taras, spadlá zeď a hlína, dohromady vznikla zátka dvanáct metrů tlustá. A tak muž uťal v lese štíhlý smrk, osekal větve, užší konec ještě zúžil a nasadil tam lopatku na uhlí. Už tenkrát mu to přišlo legrační a věřil, že šikovnější chlap by vymyslel něco chlapštějšího: třeba by vyhodil žlábek i s bouračkou do povětří. On to však uměl takhle, tři týdny ducal stromem do žlábku, lopatkou vybíral hrstičku za hrstičkou, až zával prorazil a obnovil svobodné proudění vody do luk.

A jednou v podvečer, když už měl všechen starý dům srovnán do úhledných pyramid, když měl proutí zvlášť, cihly zvlášť a terén vyrovnaný, když vyrovnával zem v místech, kde byla dřív zahrádka, našel v černé hlíně bleděmodrý babiččin knoflík. Patřil k černému svetru, který babička nosila ve studených dnech na jaře i na podzim, když tu svítilo zubaté sluníčko, držel ten knoflík v dlani a dotkl se ho náhle ten, kdo se ho dotýkal rok od roku víc. Muž se protáhl, zhluboka se nadechl a rostliny, co umíraly, voněly pořád stejně ostře. Les hučel jako před čtyřiceti roky i před stovkami let a on věděl, že činí dobře, že jeho plahočení má smysl, protože jaký by už byl vyšší smysl plahočení než zachycovat všecko, co uplývá k smrti, a zdržovat ten jednosměrný proud, aby nás voda tak docela neodnesla, aby naše lásky ještě aspoň chvíli zůstávaly živými, co víc už můžeme dělat?

Stál s bleděmodrým knoflíkem na dlani a stíny se dloužily. Pak zvedl hlavu, vzpomněl si, že za placatou skálou na nejvyšším místě stráně, za Poledním kamenem, jak mu říkali, protože v poledne stálo slunce právě nad ním, za tím Štajnem, jak mu říkával dědeček, když tam na slunci sedávali, tam že se skoro vždycky touhle dobou, před západem slunce, ukázalo zvíře. Kdo v ten čas zvedl hlavu od práce nebo od hrníčku s mlékem, spatřil aspoň na vteřinu jeho hnědou srst. Dlouhá desetiletí je nikdo neviděl, ale to nic neznamená. Bleděmodrý knoflík se taky ztratil před dlouhými desetiletími.

Knoflík a zvíře spolu nějak souvisely.

I 
NĚKOLIK POZNÁMEK O ŘECE 

Před tisíci lety tady žilo jen zvíře. Spalo a probouzelo se, večer vystrčilo špičku nosu z díry, zkusmo začmuchalo, aby posoudilo, co všechno se mu může přihodit, a když poznalo, že nic, vyklouzlo z nitra země. Tiše pak cupitalo mlhou, huňatými stíny, v černé půdě na kraji močálu den po dni hloub tisklo svou stopu. Bylo nevědomé, bystré, zdravé a tiché. Toužilo málo a jen po čtyřech věcech:

Po jídle. Z touhy jíst zabíjelo. Ale nebylo veliké, nacpalo se brzy.

Když přišel čas, vyhledali samci samice a rvali se o ně. Jen v té době byli stiženi nenávistí. Trvalo to pár dní v roce, závratnou chvíli, kterou samci sami pociťovali spíš jako nemoc; jakmile se zbavili šťáv, nevěděli o touze nic. Ten, který přežil, se pak hřál na Poledním kameni a hnědá srst se mu při východu slunce zlatě leskla.

Třetí touhou trpěly jenom samice – touhou po blízkosti mláďat. Trpívaly jí však zřídka, jenom když se mládě zaběhlo nebo je zabila zima či vlk. Jinak byly matky spokojené, bez hnutí čekaly, až se mládě napije, a pak mu začaly přičinlivě olizovat křehkou hlavičku.

Za čtvrté zvíře toužilo žít, ale to jen na okamžik vůbec nejkratší, jenom když umíralo. Ničeho se neděsilo, nemělo paměť ani představivost, lesní smrt bývá krátká. V těch dobách žil člověk ještě daleko odtud a nebylo nikoho, kdo by do hor přivedl duchy.

První muž vkročil do krajiny před šesti sty lety a už prvního dne proklál oštěpem bok staré medvědice: než zahynula, servala mu drápy maso z obou stehen. Muž upadl na břehu bystřiny a umíral tam šest dní. Sedmého dne ho dorazili vlci. Hned pak se o zbytek jeho mršiny spravedlivě podělili obyvatelé lesa.

Sto roků po muži s oštěpem přitáhli proti proudu bystřiny hledači cínu. Dva z nich našli pod návějí písku lidskou lebku a pochopili ten objev jako boží znamení, že je v potoce zlato. Téže noci se jeden z dvojice pokusil zabít druhého. Ale druhý muž nespal, ubil lakomce sekerou a prořízl mu nožem hrdlo. Potom se ho začal bát. Utekl z hor ještě před východem slunce. Věřil, že se pro zlato vrátí, jen co na mrtvého zapomene, a tak rubal cestou do nejsilnějších stromů znamení dvojitého kříže, dokud nedorazil k Ohři. Ale nevrátil se.

Třetí muž sem přijel s vozem a párem volů, na voze ženu a spoustu dětí. Doma v Sasku strouhal smůlu, proto mu říkali Jáchym Smolař. Dobře si povšiml znaků vyťatých ve stromech cizí sekyrou a usadil se tam, kde našel první z nich: na bystřině pod hřebenem. Zapálil les a vyvrátil pařezy. Když pak zvedl hlavu, spatřil na vrcholu hřebene, přímo na polední straně, veliký kámen podobný lavici.

Jáchym Smolař zbudoval u bystřiny první srub. Ve skalách kus odtud narazil na cínovou rudu. Ale za jediný rok mu zima, vichřice a mráz zabily čtyři děti. Páté zašlo na nemoc a pak mu při porodu zemřela žena. Pochoval ji na konci políčka, kde neúspěšně, zato vytrvale pěstoval oves, zatloukl tam další kříž a napadlo ho, že tady za chvíli bude víc mrtvých než živých. Ta pravda ho vyděsila a vydal se k sousedovi v ústí údolí, aby se poradil, co dál. Ale soused mu vysvětlil, že všude je víc mrtvých než živých, protože člověk je živ jenom krátkou chvilku, zatímco mrtev je potom už pořád. Že na rozdíl od pomíjivého Jáchyma jsou mrtví definitivní, že je tedy řada věcí, v nichž jde spíše o mrtvé než o živé, a že člověk nemůže od svých mrtvých jenom tak utéct. Jáchym Smolař to uznal, vrátil se na stráň a pečoval pak o hroby svých drahých, dokud sám nezahynul.

Každé jaro vybírali Smolařovi potomci nové kamení z pole a skládali je do hraničních zídek kolem svého území. Zídky byly pořád vyšší a znenadání začaly vypadat v krajině tak samozřejmě, že už v sedmé generaci byli Smolařové přesvědčeni, že tu bydlí odedávna. Těžko se snášeli s novými dobrodruhy, kteří proudili z jihu: jižané kvákali směšnou, nic neznamenající égrlandštinou, či dokonce bavorsky, zatímco Smolařové a jejich příbuzní hovořili překrásnou, zvučnou, všem srozumitelnou óbrsachs řečí. Hrozili se, že jim jižané vykutají před nosem nejtlustší rudné žíly, a přemýšleli, zda by nebylo správnější je pod nějakou křesťanskou záminkou všechny pobít, než se hojněji rozmnoží. Jižané si o Smolařích, o jejich sousedech i o jejich óbrsachs myslili totéž a v polovině šestnáctého století by se snad byli pozabíjeli doopravdy, kdyby mezi ně nebýval zavítal bláznivý Benátčan, který, aniž se to kdy dozvěděl, vykonal historický čin, protože hovořil řečí tak protivnou, že proti sobě rázem sjednotil uživatele huhňavé óbrsachs i otlemené égrlandštiny, a tím položil na Bachu základy vesnického společenství.

Po pravdě řečeno nikomu na Benátčanovi nevadil ani tak jeho patlavý jazyk, jako spíš jeho nečisté úspěchy:

Postavil boudu pod severním hřebenem a buď se toulal s kladívečkem po lesích, nebo koukal do knih a do počmáraných papírů. Večer sedal sám u ohně, hříšně lesklé oči upíral do plamenů a vymýšlel čáry jako všichni jeho krajané, kteří vpadli do hor, jen se rozkřiklo, že je v Jáchymově stříbro. Benátčané kamarádili s trpaslíky, koukali do čarodějných zrcátek a hráli karty s čertem jenom proto, aby našli drahý kov. Égrlandský dědeček vyprávěl, že viděl v lese sedm Benátčanů, jak chodili dokolečka a plivali si přes rameno. Potom chodili pozpátku a plivali dopředu tak dlouho, až uprostřed kruhu znenadání pukla země a vyřinulo se čisté stříbro. Tenhle nebyl o nic lepší.

Proto na nejbohatší žíly narazil právě on, pár kroků za opevněním Smolařů, právem nálezce si přivlastnil kutiště a pak druhé kus dál, zaměstnal tam dva chudáky, dobře jim platil a přitom si prozpěvoval u svých štol nesrozumitelné písně. Vypadal jinak než pořádní lidé: útlý, mrštný, celý temný, s vlasy jako černý plamen a v očích mu hrálo cosi jako věčná písnička, tajemná k uzoufání. Těma očima rozněcoval v kostnatých dcerách Sasů, Bavorů a Egerlanďanů hříšné představy. Jak se mihl kolem chalup, píchaly se do prstů jehlami, posekávaly se srpy a ztrácely batolata starších sester v houštinách.

Nejhůře se vedlo Markétě z rodu Smolařů. Ve štole za jejich kamennou hrází se Benátčan vrtal od rána do večera, třikrát denně vylezl a vždycky se na Markétu usmál. Ona prala prádlo v potůčku, poslouchala písničky i kletby linoucí se z díry a jednou, když nebyl nikdo doma, mu podala vodu. Já hned bude bohatá, oznámil jí Benátčan a smál se zuby tak zářivými, až se Markétě chtělo plakat, vezmu ty si já a postavím pro ty palác, že ty krásná móc.

Markéta z toho šest nocí vzdychala tak hluboce, že se u Smolařů nikdo nevyspal, do svítání se modlila, ráno vstala jako po nemoci a točil se s ní svět.

S domorodci na Bachu se taky točil svět, jak na Benátčana vzpomněli, vždyť otevřel uprostřed léta štolu třetí, vybíral jim veškeré bohatství a ještě z nich tím vším nadělal hlupáky, kteří neumějí najít rudnou žílu! Tolik je stmelila nenávist k Benátčanovi, že postavili vlastní vysokou pec a tavili tam vlastní rudu. Ale lotr sestoupil až k nim a chtěl svou rudu tavit v peci taky. Já všecko platila, vykřikoval a domorodce rozzlobil tak, že kdykoli pak jen Benátčana viděli, viděli ho vždycky červeně. Všichni však vyznávali boží lásku a velmi si na tom zakládali, takže se za svou nenávist upřímně hanbili a Benátčana neodmítli. Jenom mu vysvětlili, že teď to nejde, protože jim padá pec a špatně hoří. Ale nepravda je hřích, a tak oni, aby nemuseli lhát, začali pec vylepšovat a vrtali se v ní tak dlouho, div ji nerozbourali úplně. Tím byla míra sousedské trpělivosti dovršena.

Večer se čirou náhodou zabodl šíp do jedle u Benátčanovy hlavy. Střelec tvrdil, že mířil na tetřeva, ačkoli v tom svahu nikdy nikdo tetřeva neviděl. Jindy zas před Benátčanem spadl ze stráně kámen jako půl kostela a potřetí shořela Benátčanovi bouda.

Duch štol tě nemá rád, řekl mu tehdy égrlandský dědeček. Zabral sis víc, než se mu líbí. K čemu jsou ti tři štoly? Seber se a zmiz.

Benátčan odmítl a v noci ho zas někdo zmlátil. Ráno mu vysvětlili, že to byl duch štol. A jestli bude ducha pořád rozčilovat, že ho zmlátí oni sami a to bude horší, protože duch štol je milosrdný, kdežto oni ne.

Benátčan tedy v noci zavalil všechny své štoly a ještě tam naházel mrtvé smrtihlavy, aby to sousedům znechutil, až mu začnou krást jeho cín, a ráno se ztratil. Vystoupil na vrchol hřebene, usedl na Polední kámen, naposled se zakoukal na vlny lesů, jako by chtěl v jejich nitru spatřit čistý cín. Spatřil však jen Markétu, jak na stráni trhá borůvky. Zapomněl na bohatství a usmál se unylým jižním úsměvem. Ten úsměv mění tvář všech dobyvatelů, takže v rozhodujících chvílích vždycky vypadají částečně jako králové a částečně jako vepři a záleží pak už jen na dívce, co z toho dvojího ji víc osloví. Hej, zavolal. Nechej to! Sem šla, ty krása! A uhodil dlaní do Poledního kamene, jako by už plácal Markétu po hubeném zadku.

Markéta zbledla a vypadala, že omdlí. Vždyť od svého narození, tedy plných sedmnáct let, nezažila kromě jídla, spaní, modliteb a práce vůbec nic. Doma se nikdo nesmál, zpívalo se hodně, ale smutně, nejspíš vroucně, zatímco tenhle člověk zpíval, jako když hoří, a hned zas jako když se batolí housata. Připadalo jí, že někde v jejích vnitřnostech rozbrnkal struny, o nichž vůbec nevěděla, že tam jsou. Bázlivě čekala, jakou písničku ty struny zahrají, až se jich hráč pořádně dotkne, a její práceplná výchova ji ujišťovala, že největším hříchem je, když se cokoli, třeba struny, nechává ležet jen tak. Přikročila tedy k Benátčanovi s pusou fialovou od borůvek, což bylo tak vzrušující, že si Benátčan vůbec nepovšiml, jak je ta pusa úzká.

Ty krása tady největší, řekl, napřáhl ruce po jejích ramenou a ona se ani nezachvěla, nikdo jí neřekl, že se má bránit muži, který se usmívá, vždyť víra jejího rodu kázala jí nebránit se ničemu, nikdy, a slast, která jí prostupovala víc a víc, byla tak jásavá, tak něžná, že nemohla pocházet od ďábla.

Stejně tak Benátčan nebyl žádný vyvrhel, i on měl v sobě řád. Nebyl to řád domácího tvora, Benátčan se ustavičně toulal, a jeho stálost tedy nespočívala ve věrnosti místu, nýbrž ve věrnosti přesvědčení. Proto musel připadat vesničanům bez řádu, ale křivdili mu, a Benátčan objímal Markétu tak, jak objímají muži milující úspěch, veselí a lásku, tedy muži zdraví a vcelku hodní. Cítila proud, který z Benátčana vytryskl hluboko v jejím těle, tiskla jeho chundelatou hlavu jako vzdálenou hvězdu, co se slitovala, sestoupila chvíli na zem a hned zase odletí, ty černej, ty milej, šeptala vděčně, ačkoli co do tělesných požitků cítila spíš bolest, na bolest však byla zvyklá, zatímco na něhu ne, a tak se usmívala s očima dokořán, pod nebem tiše pluly koruny jedlí a ona už teď věděla, že za tohle zaplatí moc, možná vším, co má, ale stejně ji hluboká radost neopouštěla.

Já pořád chodila k ty, řekl Benátčan zmateně, čímž chtěl vyjádřit, že přijde zas, jemně se vymanil z Markétina náručí a ona ho nevolala, ruce po něm nevztáhla, přemoženě zůstala ležet uprostřed paseky jako skolená zvěř, s rozhozenými stehny a oddaným klínem, jehož kudrnami zachvíval mdlý vítr srpnového odpoledne, kdy se léto loučí a jeho zpěv teskně umlká.

A že byla Markéta vychována k pravdomluvnosti, přiznala se ke všemu hned první neděli a otec ji bil řemenem tak dlouho, dokud neomdlela. Z těch ran se zotavovala dva měsíce.

A že byli všichni Smolařové vychováni k pravdomluvnosti, přiznali ve vsi hned po tom výprasku, co se jejich dceři přihodilo. Sousedi to zhodnotili jako hřích hrůzu vzbuzující, vždyť byl Benátčan spojen s ďáblem, nebyl-li to ďábel sám, radili se týdny a pak rozhodli, že budou za ten čin zbiti všichni Smolařové, a kteří to přežijí, budou vypovězeni z Bachu. Ale jako naschvál přišla brzy zima a zavála všechny cesty, takže ke Smolařům nikdo nemohl a stejně tak nemohl nikdo od Smolařů utéct pryč.

Sníh tenkrát ležel až do května, a tak se přihodilo, že houf spravedlivých dorazil ke Smolařům v jarní břečce právě ve chvíli, kdy na Markétu přišly bolesti. Nebo snad to bylo obráceně, že na Markétu přišly porodní bolesti, když viděla houf spravedlivých v rozbředlém sněhu: měli klacky, sekery, někdo vzadu čoudil pochodní a všichni křičeli, že s ďáblem se musí skoncovat. Starý Smolař vyšel před dům a požádal je, aby se nedopouštěli vraždy, že si to Pánbůh nepřeje. Spravedliví odvětili, že Smolař je ďáblův kamarád a jako takový že těžko může vědět, co si Pánbůh přeje a co ne. Smolař opáčil, když nevěří, ať se podívají do bible. Spravedlivým se nechtělo, vždyť se na tu pomstu těšili celou zimu, když jim docházelo topení, hřála je představa, jak buší do Smolařů a jak ze Smolařů s jejich krví uniká ďábel, a najednou si nebyli jisti, jestli to v bibli není nějak jinak. Ovšem bible je bible, a tak ji donesli, ale pro jistotu ji otevřeli dost na začátku, ve Starém zákoně, kde se taky nikdo s nikým nemazlí, přečetli si tam o Abrahámovi a úplně jim to stačilo: vyhlásili, že Bůh žádá potrestání zbloudilých a že Smolař jistě sám přijde na to jak. Kolem domu stáli potom celou noc a čekali, až to Smolařovi dojde. Markéta zatím v domě naříkala, že jí dítě zabijou; velice je chtěla a k ránu zvolala, že je nedá, ať si je třeba od ďábla. Nad tím výkřikem se otec Smolař zamyslil a konečně dal spravedlivým před chalupou za pravdu.

Ráno se dítě narodilo: bylo černé, útlé a divoce křičelo. Je krásnej, vydechla Markéta, a že přišla o moc krve, ztratila vědomí. Poznala v tom chlapci Benátčana a viděla, jak Benátčan bude v jejich domě skrze svoje dítě žít, Markéta ho naučí chodit, mluvit, Benátčan z ní bude pít, mazlit se s ní, chodit s ní na houby a na borůvky a vyroste z něj černý, divoký a veselý chlap. V tom synu se sám táta k Markétě vrátí a bude ji chránit před vraždychtivými burany, co teď stojí venku. Zatím děd Smolař vešel do chalupy. Nevšímal si krve, která z jeho dcery pod plátnem neustále vycházela. Zabalil dítě do houní a vrátil se s ním před chalupu. Houni odhodil na sníh. I viděli sousedé, že dítě je černé, jako čert.

Tak jste to myslili? optal se Smolař a zvedl nůž.

Tak, vzkřikli sousedé. Ukaž Bohu, že ho miluješ víc než vlastní rod, splať urážku a budeš s námi ty i tvoje žena a všecky tvé děti dál smět žít. Smolař pohlédl do zmodralé tvářičky dítěte a přišlo mu nepatřičné zabodnout tak veliký nůž do tak malého těla. Zvedl oči, uviděl pochodně v rukou mužů a řekl si nic naplat. Aspoň mu už nebude zima.

Tu zavyla v domě Smolařova žena. Smolař položil nůž na sníh, sebral houni a zahalil do ní ďáblova syna. Vešel dovnitř, podal dítě bábě, klekl u postele. S hlavou v dlaních tak zůstal do večera. Celou tu dobu stáli sousedi před jeho domem.

Večer vyšel Smolař z chalupy a řekl: Markéta umřela. Bůh mi nechal jejího syna. Kristus, sousedi, nás učí odpuštění a lásce a já zabiju každýho, kdo udělá první krok k mý chalupě nebo na ni hodí tu pitomou pochodeň. Kdo to udělá, jedná proti božím přikázáním, to vy dobře víte. Byla dlouhá zima, seděli jste za pecí a hříšný šťávy vás zaplavily, tak si teď zazpívejte a pak běžte něco dělat. Spánembohem.

Spánembohem, řekli sousedi, uhasili pochodně o sníh a v míru se rozešli, neboť na Smolařově čele viděli při celé té řeči boží znamení. A nebylo mezi nimi nikoho, kdo by nepostál v modlitbě nad Markétiným hrobem. Vždyť s lidmi se dá vyjít, jenom se oni musí bát vždycky o něco víc než my.

Potomci Markéty a bláznivého Benátčana dál pak žili v roubené chalupě na kraji lesa. Chalupa čas od času shořela, takže vlastně byla pořád nová, a stejně tak Smolařové, oživení jižní krví, s černými vlasy a temnými čely vypadali pořád jako noví. V roce 1627, kdy císař rakouský vedl devátý rok válku proti luteránům, vtrhli na Bach císařští úředníci a nařídili jednomu každému, aby buď přestoupil na katolickou víru, nebo se ze země vystěhoval. Smolařové neposlechli: víru nezapřeli a neodstěhovali se. Toho večera shlíželi dva z jejich rodu, otec a syn, od Poledního kamene do údolí Rolavy, k saské stezce, viděli desítky pochodní, poslouchali práskání bičů, skřípot kol a pokojný zpěv. Nepůjdem taky? optal se syn, jemuž se stýskalo po kamarádech a po jedné dívce, ale otec odpověděl: Pánbůh je všude: jestli chce, abych umřel jinde, ať mi to poví. Jenomže von pořád nic neříká.

Ten syn se jmenoval Jakob, a když roku šestnáctistého třicátého třetího dospěl, připravil ho mor o rodiče a o všechny sourozence. On se však oženil s hodnou a svěží dívkou, která mu povila syna. Brzy potom, na začátku zimy, vtrhli na Bach švédští žoldnéři. Tenkrát bašská děvčata a mladé ženy, také Jakobova, utekly před nimi do divočiny, mezi třaslavé močály pokryté sněhem, kam se žádný voják neodvážil. Ze vzteku pobili žoldnéři pár mužů, dětí a starých bab, a že byl mráz, stáhli se do údolí. Ale ženy se ani pak nevrátily.

Našli je po týdnu. Seděly ve smrkovém houští jedna vedle druhé, bílé, vznešené jako spící princezny, krajkoví jinovatky ve vlasech, kolem úst a na řasách zavřených očí. Tence tady pištěl vítr a sněhová oblaka, vířící nad rameny dívek, se podobala andělským křídlům.

Roku 1643 přitáhli Švédi generála Torstensona a před těmi se vesničané ukryli do starých štol. Zasypali jejich ústí a zůstali v těch štolách šest dní a šest nocí. Prorazili větrací otvory, ale stejně se uvnitř dusili, dýchali tam, spali a vyměšovali se svými ovcemi a kozami. Sedmého dne vojsko odešlo. Po stráních dohořívaly zbytky chalup. Bach přestal existovat.

Ale oni postavili nový Bach. Hned potom skončila válka, a tak mnozí uvěřili, že v těch domech, svítících novotou, budou jejich děti žít už pořád. Znovu však přišli císařští úředníci a oznámili jim, tentokrát co nejpřísněji, že starý rozkaz platí: buď se vzdají víry předků, nebo půjdou ze země. Nic už jim nepomohlo. A tak jednoho dne opustili svoje nové domy všichni naráz, na vozech i pěšinami, vyrazili k saskému Johanngeorgenstadtu, městu luteránských utečenců. Odešli taviči a horníci, drátaři a hamerníci, co člověk, to fortel zděděný po otcích. Pro pár z nich však znamenal nový dům víc než víra předků a ti Bach zachránili. Přivedli sem nové muže a ženy. A starý Jakob na konci toho nejhoršího století, jaké až dosud hory zažily, učil mladé tavit ve vysoké peci rudu. Byl jediný, který to dovedl. Proto mu noví osadníci přestali říkat Jakob Smolař. Všude po kraji ho začínali znát pod novou přezdívkou: Tavič Jakob. Jakob Schmelzer.

V tom čase dolování pustlo, chyběli horníci a pak se ztratila i ruda. Ve výšinách kolem Bachu nevyrostlo ani žito, a tak se zdálo, že odtud lidé konečně odejdou, ale oni zůstali. Mužové usedli na židle žen, před sebou polštářek ve tvaru válce, v něm desítky jehel. Mezi jehlami proplétali zdraví hromotluci nitečky na dřevěných paličkách. Vyráběli krajky a živili tím sebe a své děti. Také potomci Jakoba Schmelzera se nahrbili nad polštářky a tou prací jako by zesvětleli. Každým novým pokolením víc a víc ztráceli Benátčanovu krev, černých vlasů a temných čel v rodě ubývalo, protože se ženili s pokojnými germánskými bledulemi ostrých pohledů, kostnatých postav a nudných mravů. V té době se horám vyhýbal i mor.

Vrátil se roku 1770, odpočatý, svěží jako hřebec. V jedné vsi u Nejdku nepřežil tenkrát vůbec nikdo: tomu pustému, jedovatě páchnoucímu místu plnému vran a vlků začalo se potom říkat Poušť a nazývá se tak až po naše časy. Mrtví leželi všude po cestách. Na Bachu už je nepochovávali. Když v některém domě bylo dlouho ticho, zdálky ho podpálili vrženou pochodní. Z takového domu vynesl tenkrát mladý Jan Schmelzer dosud živou kovářovu dceru, aby ji zachránil před plameny. Sám se tak odsoudil k smrti – dotkl se nakažené a oběma nezbývalo než umřít v hlubinách lesa. Ale smrt se jim vyhnula. Vrátili se na Bach a na jeho spáleništi postavili nový dům. Děti Jana Schmelzera a kovářovy dcery zalidnily pak svými potomky údolí a zbudovaly tu nové domy.

Jednou přišel na Bach muž v potrhaných šatech a se skelným pohledem, díval se na lidi, ale jako by je neviděl, neodpovídal jim, ani nepoděkoval za kus chleba. Až se nejstarší babička rozpomněla, že je to jistě syn pradleny. Pradlena je nejmíň šedesát let v zemi. Ale když byla mladá, její syn odešel na Velký pátek do skal pro poklad a už ho nikdo nespatřil.

Teď to může být sto roků. Proto nemluví. Myslí jenom na zlato, co viděl. Dali mu najíst a pak žil zvláštní muž na Bachu dlouhá léta s pravnuky svých dávno mrtvých kamarádů, pomáhal jim a oni ho živili, dokud neumřel, což taky není zcela přesné, nikdo ho umřít neviděl, on jenom zestárnul, odešel do močálů k Přebuzi a od té doby se neukázal, takže není vyloučeno, že se po stu letech znova vrátí.

Umírali na neštěstí všeho druhu, na nemoci a na nikde jinde nevídanou bídu, jeden čas jedli jen spařenou trávu a kopřivy, jindy vařili lesní kůru s jehličím, a pořád neodcházeli, měli tady přece svoje chalupy, které každou chvíli shořely, ale oni vždycky postavili nové a každou tou novou stavbou se připoutávali ke krajině, jež je zabíjela, víc a víc. Na soustruzích vyráběli knoflíky z perleti mořských škeblí. Prodávali motouzy, kalounky a štěstíčka, foukali sklo, jezdili s formanskými potahy a někteří se z nouze naučili hrát na citeru, na klarinet nebo na housle. Chodívali pracovat do nejdeckých železáren, z Bachu hodinu, z Přebuzi dvě hodiny cesty tam a dvě zpátky, když zrovna nepadal sníh.

Přitom jim bez ustání lehaly popelem další a další chalupy, až pár novotářů začalo stavět domy z kamene. Lámali ho železnými klíny v lese, převáželi na vozech a pak zvedali žulové kvádry jeden na druhý tak dlouho, až tady stál dům, nezničitelný a jistý, který vydrží nejen jim, ale i dětem a dětem jejich dětí, sto, dvě stě, tři sta let, věčně. A nemysleli na to, že věčnost, existuje-li vůbec, se týká úplně jiných věcí, že ani v kamenném domě není žádný z jejich rodu ničím víc než článkem řetězu, krůpějí v řece, stejnou, jako byla Markéta, lovec medvědů i Benátčan, jako je zvíře, dobrák, podivín i vrah, jako jsme všichni.

II 
OKO ZA OKO 

1 

Jakob Schmelzer se narodil v kamenné chalupě, kterou v přechodném období o něco menší bídy, jež nazývali starými zlatými časy, postavil jeho děd. Jakobův otec Matyáš naproti tomu nepostavil nic. Chalupa měla šindelovou střechu, na cennější se děd nezmohl a o Matyášovi v tomto směru radši pomlčíme. Byl to však hezký dům. Zdaleka svítil barvou písku, čerstvě omítnutý, s černými trámy ve štítě a kolem oken. Stál kus dál a kus výš od chalup Bachu rozběhlých po lukách jako ovce, co spolu nemluví. Ze zápraží dalo se koukat do mělkého údolí, na proužek ovsa, na hrušeň a na pár ptáčnic, které skoro nikdy nedozrály. Pod třešněmi pádil potok, les ze tří stran voněl až sem a kus dál nad chalupou, kde se stráň prudce zvedala k vrcholu hřebene, trůnil Polední kámen, odkud bylo vidět dvě údolí a širokou zemi pod horami. Kdo se chtěl k té skále dostat, musel přelézt zeď z kamení, kterou tady generace Schmelzerů pěstovaly ze dvou důvodů: aby bylo kde uskladnit kámen, jak se pořád pokoušeli přeměnit divokou půdu v pole, a též aby ukázali, kam až sahá jejich území.

Takový byl obraz Jakobova světa, když byl Jakob malý, tak si ho provždycky pamatoval. Barvu měl ten svět hlavně zelenou, černou, bílou a nebesky modrou, jinak se podobal pohlednici: i tím, že na něm všechno bylo nehybné a tiché, lidé se v tom obrázku posunovali jen málo. Chvíli s něčím rámusili kolem domu, kopali či přitloukali prkno nebo něco někam nesli a hned je pohltil jiný dům stejně tak bytelný, čistý a opevněný, s malými okýnky na závětrné straně. Děti v lukách pásly kozy, párkrát ročně ti z nižších chalup vyšli zasít nebo sklidit žito, sázet brambory, zatímco ti pod lesem nejvýš žali srpem oves a kosili trávu. Ven chodili málo: paličkovali, vykrajovali knoflíky, chodívali do Nejdku už za tmy a za tmy se vraceli a všechny tyhle lidi bylo vidět jenom v neděli, když kráčeli z kostela či do kostela, v černých šatech, strnulí jak prkna. Ne že by se na Bachu nikdy nesmáli, ale byl to smích rvavý, skřehotavý, jako krákání havrana. Jakob se narodil Barboře rozené Glöcknerové, která byla vysoká, hubená, pobožná, přísná a po své matce bylinkářce znala tajemství lesa. Jeho otec byl Matyáš Schmelzer, který se sice snažil, paličkoval, sekal dříví, dojil kozu a přibíjel šindele, ale jak si trochu odpočinul, hned provedl nějakou hloupost, většinou hříšnou, že si babičky měly celou zimu o čem povídat. Jednou za čas prodal pašerákům na Přebuzi krajky, skoro vždycky se při tom nechal ošidit, skoro vždycky na to přišel pozdě a vždycky pak ten zbytek propil ze zoufalství v hospodě. Všude měl Matyáš veselé kamarády, ale pořád se s někým hádal a nejmíň jednou za rok se porval, a když mu domlouvali, plakal, on, chlap, plakal, že za nic nemůže, že babička vyprávěla, jak se do jejich rodu před staletími připletl nějaký zatracený Talián či cikán, i takovou hrůzu na svůj rod prozradil a nic se nestyděl, dokonce vykřikoval, že on v sobě toho pradědečka cítí víc než kterýkoli jiný Schmelzer, a právě proto že se musí ustavičně hádat, prát se a pít, že je skrze toho zmetka dočista ztracený a pomoci si nemůže. Všichni mu věřili, vždyť co paměť sahá, nikdy nežil na Bachu blázen jako Matyáš a takovou ostudu nedělali svému rodu ani ti, co byli blázni doopravdy.

Naštěstí pro Jakoba opustil jeho zvrhlý otec svět poměrně záhy. Když bylo Jakobovi osm let (všimněme si, že měl tedy Matyáš už osmiletého, z lože manželského řádně zrozeného syna, a to nehovoříme o malé Rózince), když tedy bylo Jakobovi osm, popral se Matyáš v rudenské hospodě na nože o holku, co prodávala po horách šněrovátka. Ale tam ho ještě nezabili, jenom jeho soupeř, mladičký Kašpar Vogel z Přebuzi, ho špičkou kudly ťal do tváře a způsobil mu tak jizvu, která se už Matyášovi nestačila zahojit. Matyáš se taky nedal, ohnal se a bodl Kašpara nepříliš hluboko do boku, ale hned se na ně vrhli pohoršení sousedé, odtrhli je od sebe a vyhodili z hospody. Aby se venku neprali dál, vyhodili napřed Kašpara a šenkýřka sama si ověřila, jestli ten Přebuzák opravdu odchází. Dlouho stála v hvězdnaté podzimní noci a vrátila se, až když slyšela Kašpara pokašlávat u lesa za hřbitovem. Potom se všichni pustili do té mladé prodavačky šněrovátek, křičeli na ni, že je coura, co rozvrací rodiny, ačkoli ona za nic nemohla, jenom se na Matyáše koutkem pusy usmála a kvůli tomu nějak pak vznikla ta pranice, sousedi však řekli, že ona může za všechno, a ubezpečili ji, že tady v kraji od ní nikdo nekoupí ani jedno šněrovátko. Dívka s pláčem odešla, na kraji lesa ulehla mezi kořeny smrku, přikryla se houní, ale neusnula, na pařezu kousek od ní něco sedělo a zelené oči té věci dívku bez pohnutí sledovaly celou noc.

Matyáše vyhodili z hospody posledního: napřed mu únavně domlouvali, že dělá své ženě a dětem ostudu, že o jeho prostopášnostech se ví až v Nejdku, v Jáchymově a možná i v Kraslicích, že jeho Barbora tím zvířecky trpí, ale mlčí, takže už určitě bude brzy svatá, že si z jeho dětiček budou všichni utahovat a jak k tomu chudinky přijdou, a nakonec z těch řečí propadla šenkýřka takovému rozhořčení, že zavolala doslova: Já abych se bála přijít tvý Barboře na voči, než takový štamgasty, Macku, tak radši žádný, ať zchudnu, ale tebe tu už vidět nechci! Taky že mě neuvidíš, prorocky vykřikl Matyáš, narazil si klobouk a vyšel z hospody do tmy, vzteklý a zklamaný, že ho v té psí zimě nečeká za dveřmi holka se šněrovátky. A kráčel nocí podél potoka čistého jako svět před zrozením prvního muže, nad hlavou měl hvězdy a v duši zlost, až se mu klobouk nadzvedával. Přemílal si slova těch v hospodě, jaká že je Barbora hodná, trpělivá a zbožná, co vy víte, radilové, jen si k ní vlezte do postele, poznáte, jak si užijete, pokřikoval Matyáš stříbrným údolím Bachu, víte, v čem ona spí? V noční košili až ke krku a na té košili pod břichem má vyšívaný, slyšíte mě dobře, vyšívaný otvor, ovšem pozor! Tuhletu hraběcí košili, kterou jí věnovala nějaká zatracená kmotra z Annabergu, tu ona si bere, jenom když je nezbytí, o svatební noci, jak se nám pak narodil Jakob, a ještě myslím jednou, zatímco ve dnech normálních si bere košile běžné a na nich žádná vyšívaná díra není! A to ještě ty útrapy s košilí jsou maličkostí proti faktu, jak se na mě moje žena ustavičně kouká, vyčítavě, hubičku staženou jak slepičí prdelku, já přece nejsem tak špatnej, já si všechno taky zdaleka nemusím nechat líbit, jiná věc je ovšem, co proti tomu podniknout? V tu chvíli ho osvítila závratná, všeřešící myšlenka: Půjdu do světa! Děti mi nic nemůžou vyčíst, protože je neopustím, naopak, budu jim posílat peníze, a až se vrátím, postavím chalupu, co chalupu, zámek! Mezitím užiju všech světských radostí, to si zasloužím, už za ten nápad, ještě dneska řeknu Barboře, že odjíždím do Ameriky. Ona si ode mne odpočine, pro mě za mě ať si pak spí třeba v rakvi, já začínám žít. Jenom aby na mě zas tak nekoukala.

A samozřejmě že na něho Barbora zas tak koukala, ještě si na to rozsvítila lampu, Matyáši, vzlykla a Matyášovi se z toho udělalo úplně nanic, jestli já nejsem ten největší nešťastník pod sluncem, ani do té Ameriky mě nenechají jít bez výčitek svědomí, Matyáši, pravila tichounce, řekni mi, čím to je, všichni v Bachu žijeme tak bohabojně, jen ty jsi takový divný, jako bys sem ani nepatřil.

Taky že sem nepatřím, zařičel vítězně Matyáš a zaradoval se, jak krásně mu to vyšlo, nepatřím sem a víš, co proti tomu udělám? Pojedu do Ameriky. Vydělám peněz, že – jéje.

Barbora se vyděsila, protože i po devíti letech soužití s tím tlachalem měla chvíle, kdy ho pořád ještě brala vážně. Pil jsi, řekla příkladným hlasem, a já nemám ani na mouku. Na tváři jsi celý od krve. Říkala jsem ti, nechoď v noci lesem, ještě si vypíchneš oko. A vztáhla k jeho tváři hubenou ruku, aby mu osahala ránu, aby začala ještě té noci vařit bylinky a ránu mu ošetřila, aby celou noc nespala a ráno se mohla vytahovat, jaká je hodná.

Nech mě bejt, obrátil se Matyáš a začal se svlékat. Stejně pojedu do Ameriky, už to mám vymyšlený.

Pomysli na děti, Matyáši, zašeptala a vypadalo to, že vstane a půjde se modlit: za tím účelem měla na zdi pověšený dlouhý úzký černý kříž a pod ním stálo klekátko. Než usneš, řekla, pros Pánaboha, ať ti pomůže zbavit se hříchů.

Pojedu do Ameriky, odvětil Matyáš spokojeně, zahrabal se do peřin a usnul.

Ale v noci se probudil, vzpomněl na ten rozhovor a všeho mu bylo líto, že ho Pánbůh nebude chtít, a on měl přitom Pánaboha rád a Barboru vlastně taky, i svoje děti měl rád, Jakoba a malou Rózinku, jenomže to se přece nedá vydržet, sedět denně na židli jako ženská, paličkovat krajky, radost žádná, jídla málo, všeho málo, jenom práce, práce, práce a to všechno prožívat denně u vědomí, že existuje něco takového, jako je Amerika! Matyáš nebyl žádný bulík, hodně četl, všelijaké kalendáře a dobrodružné příběhy, každou neděli předčítal dětem strašlivé historie, jak baronského sirotka unesli machometáni a co sirotek vytrpěl, o misionářích, které snědli až v Číně, o křesťanské panně, kterou mučili, že nebyla sultánu tureckému po vůli. Také poznal po hospodách spoustu lidí ze světa a dozvěděl se, že Amerika je opravdový zázrak. Mluvil i s člověkem, co odtamtud přijel, sedřený a zjizvený, ale postavil si dům, proč bych to já nemoh zkusit, nejsem o nic horší než kdo jinej, třeba uvidím i živýho černocha a prý se tam jede přes moře. Moře…

Zatím Kašpar Vogel z Přebuzi kráčel podél močálů, vůbec ničeho se nebál, ani hejkalů, ani světýlek, jenom měl zlost ještě větší na Matyáše, že já mu tu kudlu nevrazil rovnou do srdce, říkal si, rána Kašpara bolela každým krokem víc a víc, jakpak já k tomu přijdu, tak trpět, já jsem přece svobodnej, holka se mi líbila, já nemyslel na nic špatnýho, já bych si ji klidně vzal, určitě bych si ji vzal, takovou něžnou. A jemnou. A veselou. A hezkou. Tak co se mi do toho míchá ten dobytek Schmelzer, ten už přece ženskou má? To si myslím, ta jeho není určitě tak pěkná jako tahleta, no tak si ji neměl brát, co mně je do toho? Jak se jednou chlap ožení, nesmí koukat po jiných a kazit čistou lásku. To by to na světě vypadalo, kdyby si každý chodil, s kým chce, to věřím, jednu ženu mít doma a druhou v hospodě, já mu měl tou kudlou rovnou uříznout hlavu. Kráčel nocí, nad močálem se chvěly hvězdy a Kašpar se cítil tak malý, tak ponížený, tak ublížený, až mu z toho bylo slabo, rána v boku ho bolela a on netušil, že je mu slabo od té rány, že se mu v prudké chůzi zranění neuzavírá, naopak, že to má spočítané a že se mu krev v hustých proudech valí ven, že mu schne na spodkách i na břiše a nové chuchvalce života že přes ty sedliny proudí a že na cestě za sebou zanechává Kašpar Vogel krvavou stopu. Nevěděl nic, chtěl už být doma, byl nejmladší z pěti bratrů a všichni se oženili, teď je řada na něm. Má sjednanou práci v železárnách, ta holka by dál prodávala šněrovátka a dobře by jim bylo, ale nic není ztraceno, umiňoval si, však já holku i s tím jejím krámem najdu, hlavně se jí musím zeptat, jak se jmenuje.

A jak na to pomyslel, v lese něco vykřiklo, je to tu, hejkal, noční zabíječ, třeba je Kašparovi na stopě, třeba ho dorazí. Ve spáncích počalo Kašparovi poplašeně tlouct a znova se mu udělalo špatně až k padnutí, ale padnout nesmí, hejkal by ho našel, a tak klopýtal nocí a těsně vedle sebe náhle spatřil šedý stín, postavu s kloboukem do čela, jak se míhá mezi stromy, a tu ta postava zběsile vykřikla: hé! hé! Kašpar se potácivě rozběhl silnicí, spánky mu zvlhly, nemohl náhle popadnout dech a šedivý stín se rozběhl lesem podle něj, zlostně si Kašpara měřil žhavýma očima, prskal jako kočka a Kašpar v mrákotách najednou věděl, proč ho hejkal nenapadne; mezi ním a příšerou tekl potok, bublal po straně cesty a potok hejkal nikdy nepřeskočí. Kašpar tedy zvolnil a mdlo mu bylo pořád víc, cítil lepkavé vlhko na břiše a po celé nohavici, někde jsem se zranil, napadlo ho. Ze všeho nejvíce toužil posadit se na cestu, zavřít oči. Hejkal se už ztratil, všecko zčernalo. Jenom v dáli blikalo světlo a Kašpar věděl, že to je Přebuz, lampa v jejich domě, máma čeká. Musím se vrátit, řekl si a vstal, potácel se pěšinou ze široka, z posledních sil, opilý najednou víc a víc, řeknu jim, že se budu ženit, rozhodl se a otevřel dveře. Jen chvíli si odpočinu. Pomalu se natáhl na podlaze. Matka nad ním vykřikla.

A když se vykřičela, když se probrala z hrůzy a z úžasu, že tu její nejmladší leží celý nehybný, že už ho nemá, že už ho nebude mít nikdy (a tohle poslední jí pořád ještě nedocházelo, to na ni ještě čekalo, mnulo si to nedočkavě ruce, tomu neujde), když se tím poznáním stala milosrdně polomrtvou, zůstal v ní po dlouhé hodiny jen pláč, jezero pláče bez břehů, ale zase ne tak mělké, aby se tam už nic nevešlo: jsou totiž věci, které nepatří jenom nám, neboť každý jsme částečkou světa, v němž jsme vyrostli.

Pošlu pro četníky, řekl táta Vogel, ale ona nechtěla.

Byl v hospodě, řekla. Nikdo nemusí vědět, že můj syn umřel v hospodský rvačce, ale otec odpověděl: Kdo ho zabil, ať ho zavřou. A pověsí. Spravedlnost musí bejt.

Spravedlnost, muži, nechej Pánubohu. Kašpar byl hodnej syn. Žádnej opilec. Žádnej rváč. Stalo se to ráno v lese, když kácel strom. Větev mu probodla břicho.

Uchopila Kašparovu bílou ruku, položila na ni čelo a kvílivě zanaříkala.

To je divné, řekla šenkýřka ten druhý večer. Ještě předvčírem byl plný života, viďte, sousedi? Skoro se nám tady popral.

Všichni jsme mu radili, ať jde radši domů, zvolali sousedi, rozhořčeně. A kývali hlavami, nejistě. Někdo našel při pěšině na močálech stopu krve, ale nechal si to pro sebe. Když nevíme všechno, je líp mlčet. Nejspíš je to srnčí krev, všude teď chodí spousta pytláků.

Ale jeden ze čtyř Kašparových bratří byl oženěn na Bachu. Večer přišel k domu Schmelzerů, přeskočil potok, zabušil na dveře.

Tys ho zabil, Schmelzer, řekl. A že byl bohabojný a vážil si ctnostných žen, zašeptal to venku, ve vůni trávy, ve stříbřitém breptání potoka. Na prahu stála Barbora s vytaženým krkem, vysoká, kostnatá, štíhlá, s vlasy přísně svinutými v copánek, copánek ovinutý kolem hlavy, s velkýma ušima a úzkou pusou pozorně naslouchala, tvář měla napjatou, na ruce Rózinku, za sukní Jakoba. To je hloupost, Matyáš se zpotil děsem. Každej ti může potvrdit, jak to bylo. Vidíš ten šrám, tady? To mi udělal von. Váš Kašpar. Kdybych ho bodnul já, nedošel by domů. Vogel mlčel, prohlížel si Matyáše s očima jak čárečky.