Linda Castillo 

Pohřbená tajemství  

Originální název: The Hidden One 

Vydáno u Minotaur Books, New York 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2022 by Linda Castillo 

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group. 

All rights reserved. 

Translation © Růžena Svobodová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1052-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-1053-3 (mobi)

Věnováno mým přátelům z Ohia, Denise Campbellové Johnsonové a Markovi O. Moc vám děkuju za ten zábavný oběd v zemi amišů a rozhovor, z něhož vzešla jiskrná myšlenka, která rozpoutala hotový požár. 

Člověk se dívá očima, 

Hospodin však hledí srdcem. 

1 SAMUEL 16:7 

PROLOG 

Vždycky věděl, že ta chvíle přijde. Soudný den. Rozsudek, který na něj čekal celou jeho dospělost. Roky svoje provinění zapíral. Každou bdělou hodinu trávil snahou dokázat, že to, z čeho ho obviňují, nespáchal – a snahou o nápravu, protože to spáchal. Málem už sám sebe přesvědčil, že se nic z toho nestalo. To byla jeho verze pravdy a on se k tomu tenkému záchrannému lanu upínal jako zoufalý muž, který ví, že na něm visí jeho život.

Sice se mu podařilo oklamat hlupáky a možná i vlastní svědomí, ale osud se ošálit nedal. Zrádná nestvůra v jeho vlastním srdci, před níž tak dlouho prchal, ho nakonec dohnala.

Nebyl si jistý, proč s tou schůzkou souhlasil. Z jakési tajemné pohnutky. Nebo za tím možná byla bláznivá myšlenka, že říct pravdu ho osvobodí. Ale co ví mistr lhaní o pravdě? Kvůli své potřebě to celé završit, dotáhnout do definitivního konce, si možná jednoduše musí přiznat, že si zaslouží, co přijde.

Přijď za mnou k větrnému mlýnu. O půlnoci. Sám.

Za poslední dva týdny už ten vzkaz dostal potřetí. Obyčejný muž by ho nechal bez povšimnutí nebo vyhodil do koše. Nevinný muž by ho možná odnesl na policii. Jakkoli však chtěl věřit opaku, on žádný obyčejný muž nebyl. A nevinný už vůbec ne. Ne, měl temnou mysl. Nezbývalo mu nic jiného než se tomu problému postavit čelem. Vyřešit ho. Celou tu věc skončit. Napravit, pokud to jde. A pak navěky pohřbít.

Ale jak to někdo může vědět? Jak mohl někdo odhalit minulost, kterou tak pečlivě ukryl? A ta nejděsivější otázka, která ho pravidelně budila ze sna od chvíle, kdy uviděl první z těch tajemných vzkazů: Jak si může někdo pamatovat něco, co on sám už úplně zapomněl?

Vím, kdo jsi. Vím, co jsi udělal. Znám tvoje tajemství. Úplně všechna.

Ta slova ho mučila celé dny. Nemohl klidně jíst ani spát. Zoufale toužil věřit, že si vzkaz jen špatně vyložil, že nepochopil jeho význam, jeho účel. Že ta tajemná slova jsou jen důsledkem jakéhosi malicherného incidentu nebo nějakého jeho bezvýznamného prohlášení, kterým popudil někoho v komunitě. Nečte v té zprávě něco, co mu vůbec nemá sdělovat?

Vím, kdo jsi.

Ne, říkal si cestou podél jižního okraje lesa. To se nedá špatně vyložit. Ať už výsledek bude dobrý, špatný, nebo něco mezi tím, musí tomu přijít na kloub. Musí to zarazit, než se věci vymknou kontrole. A to se dá udělat jen jedním způsobem.

Listí na stromech ševelilo ve větru a zima mu zalézala pod kabát i vrstvy pod ním. Ke starému statku to bylo pořádný kus cesty a on byl rád, že si vzal vycházkovou hůl. Taky s sebou měl lucernu, ale ta nebyla potřeba. Dorůstající měsíc mu na zarostlou lesní cestu svítil dostatečně.

V místě, kde se cesta stáčela, překročil strouhu a přistoupil k plotu z ostnatého drátu. Pověsil hůl na vrchní drát, otestoval jeho pevnost, pak stoupl na spodní drát a druhou nohu přehodil přes horní. Při slézání z plotu na druhé straně jeho kolena protestovala. Pak se přidala i chodidla. Takový už je úděl stáří.

Po dvou minutách chůze uviděl v dálce temné obrysy zchátralé stodoly a mlýna. Ocelové lopatky se otáčely ve větru a hlasitě naříkaly a silné poryvy otáčely korouhví. Jindy ten zvuk miloval. Dnes v noci ho ze skřípání oceli mrazilo až v kostech tak, jak to žádná zima nedokáže.

„Haló?“ zavolal do tmy. „Je tady někdo?“

Jedinou odpovědí mu bylo zaskřípání turbíny. Rachot uvolněného dřevěného obložení. Cinkání korouhve otáčející se ve větru.

Poté co mu jeho nohy připomněly, že právě ušel přes tři kilometry, vyrazil travou k mlýnu. S heknutím opřel svou hůl o dřevěný plot a posadil se na odrolenou betonovou základnu mlýnské věže. Byla mu zima a bolely ho klouby, a tak se zachumlal do kabátu, ruce strčil do kapes a čekal. Dá svému záhadnému protějšku deset minut na příchod. Další dvě na to, aby oznámil, o co mu jde. Když se nikdo neobjeví, půjde domů a vzkazy vyhodí. Zapomene na ta hloupá slova, stejně jako v životě zapomněl už na spoustu věcí.

Zastesklo se mu po rukavicích, které nechal doma na kuchyňském stole, a zatoužil po dýmce zastrčené v kapse, když v tom se ze tmy ozval hlas.

„Tak jsi přece jen přišel.“

Vyskočil na nohy a snažil se zaostřit do temných koutů ve stodole. Nepotřeboval tomu člověku vidět do tváře, aby zjistil, kdo to je. To poznání bylo jako blesk z čistého nebe, který sjel jeho tělem až do duše – do toho, co z ní ještě zbylo.

„Na takové procházky už jsem starý,“ řekl klidně, přestože v něm vířily emoce všeho druhu. „Zvlášť v hodinu, kdy staříci mají ležet doma v posteli a spát.“

„A jak vůbec spíš?“

„Pán dopřává spánek těm, které miluje,“ odpověděl citací žalmu z Bible, který tak dobře znal. „Miluje přece všechny svoje děti.“

Ze stínů vystoupila postava. Pocit zrady ho udeřil tak silně, že mu vyrazil dech a roztřásl nohy. Tohle by ho nenapadlo ani v nejdivočejších představách. Tohle ne.

„Ty o Bohu vůbec nic nevíš,“ vyštěkla postava.

„Znáš jenom lži.“

Teprve teď si všiml pušky. Ten člověk ji držel hlavní k zemi. Neohrožovala ho. Tak jako unavený lovec na cestě domů po celodenním lovu. Přesto mu srdce začalo divoce bít.

„Co chceš?“ zeptal se.

Ve smíchu, který zazněl, byla slyšet hořkost. „Chci, abys zmizel.“

V mozku mu začaly vířit myšlenky. Zjištění, že je v nebezpečí. Nevěřícnost. Jako když odhalený nerv polije ledová voda. Když špičatý hrot nabere zlomenou kost.

Teď osoba pušku zvedla a mířila na něj. Prst na spoušti a hlaveň téměř bez zachvění přímo proti němu.

„Bojím se o tvou duši,“ zašeptal.

„A já o tvou. O to, co z ní zbylo. Oba víme, že se do nebe nedostaneš.“

Upustil lucernu a ta zarachotila o zem. Sklo se rozsypalo, ale sotva si toho všiml. Zhluboka dýchal, zvedl ruce a o krok ustoupil. „Neobětuj vlastní život kvůli mému. Nestojím za to.“

Vánkem se nesla zašeptaná modlitba a mrazilo z ní jako z vřískotu uprostřed noci. Náhle bylo všechno naprosto jasné. Otočil se a dal se na útěk. Ruce rozpřažené, ústa dokořán. Lapal po dechu. Bolest, kterou předtím vnímal, teď nahradil strach. Rozhlížel se kolem sebe, ale nebylo kam se schovat. Žádné stavby ani stromy. Klopýtal k několik metrů vzdálenému plotu. Jeho jedinou nadějí byl les. Pokud dokáže překonat ten ostnatý drát, možná unikne. Všechno ostatní vyřeší potom.

Běžel tak rychle, jak mu klouby dovolily, potácivě a nemotorně jako starý pes. Dvakrát zakopl, zamával rukama a znovu nabral rovnováhu právě včas, aby neupadl. Za ním se ozývalo dupání jeho pronásledovatele. Slyšel rachocení pušky. A nezřetelná slova.

Zezadu přišel mocný úder. Jako by ho mezi lopatky trefil baseballový míček rychlostí sto šedesát kilometrů v hodině. Nárazem se předklonil. V uších mu burácel hrom. Náhle si připadal zmatený. A pak nastal pád… Zřítil se na obličej. Zlomil si nos. Přišla bolest, kterou tak docela nevnímal. V ústech měl štěrk. Cítil chlad hlíny a odumřelá zimní tráva ho škrábala na břiše. Vyplivl zub a jazykem přejížděl vzniklou díru. Uvědomoval si vážnost svého zranění. Zachvátila ho panika, na kterou nezvládal reagovat. Nehnutě ležel a myslí se vznášel kdesi nad tělem. Proč nedokáže vstát? Proč nedokáže běžet?

Teprve pak si uvědomil, že byl postřelen. Že je těžce raněný, krvácí a nemůže se hnout. Sledoval, jak se jeho pronásledovatel přiblížil a kus od něj se zastavil. Chtěl vzhlédnout. Zjistit, co by ty oči prozradily…

„Boha nejde oklamat,“ pronesl ten dobře známý hlas. „Vidí, co máš v srdci, a všechno to, co druzí nevidí.“

Pokusil se odpovědět, ale najednou měl plná ústa. Otevřel je a pocítil slanou chuť a teplou krev, která z nich kanula na zem. Spatřil černou ocelovou hlaveň pušky namířenou k zemi. Snažil se zaostřit zrak, ale oči ho neposlouchaly. Ucítil hlaveň na spánku. Zastudila ho na kůži. Do nosu ho udeřil pach oleje na zbraně. Zavřel oči a zaposlouchal se do skřípání mlýna. Do cinkání otáčející se korouhve. Do šeptání větru mezi stébly trávy.

Přišla exploze bílého světla. Další hromobití.

A mlýn se zastavil.

KAPITOLA 1 

O osmnáct let později 

Doyle Schlabach byl rád, že ty mezky koupil. Datt jel loni v zimě na dražbu koní do Bellevillu spolu s ním a ten nákup mu rozmlouval. Radil mu koupit belgické chladnokrevníky. Prý lépe táhnou a jsou silnější. Doyle by se se svým datt nikdy o ničem nepřel, obzvlášť o hospodářských zvířatech ne, ale přestože jeho oslice nebyly tak silné jako jejich koňské příbuzné, sloužily mu dobře. Byly chytré, ochotné a jejich chov méně náročný. Podle tvrzení chovatele byly potomky jeho oslice a holandského chladnokrevníka. Doyle si byl jistý, že se v celém údolí nenajde dvojice, která by je v tažné síle překonala. A přitom nemusel vydat jmění jen za jejich krmení.

To ráno sekal seno na jižním poli. Šlo o nové pole, které připojil ke své farmě, když statek starého Duffyho skončil v dražbě. Získal těch třicet pět akrů za dobrou cenu. S tátovou pomocí strhl starou stodolu, vyčistil pole, zryl je a zasadil vojtěšku. Bůh údolí požehnal dostatkem jarních dešťů a sena bylo bohatě. Tohle bude jeho nejlepší rok.

Zatímco vedl mezky polem, na krku ho pálilo červnové slunce. Cítil vůni čerstvě posečené vojtěšky a už poněkolikáté ten den děkoval Bohu za dary, jimiž ho obdařil. Pomyslel na falešnou želví polévku, která ho čeká k obědu, a sbíhaly se mu sliny. Zatřepal otěžemi, aby mezky popohnal.

„Kumma druff!“ zvolal. Tak jdeme!

Cinkání postroje smíšené se svištěním žací lišty v něm vyvolávalo pocit klidu typický pro zemědělskou práci.

Dorazil na konec pole, a právě když mezky obcházel ve snaze otočit spřežení a posekat poslední řádek, žací lišta zařinčela o kámen.

„No tedy.“ Doyle zastavil mezky. „Was der schinner is letz?“ zavrčel. Pro všechno na světě, co se stalo?

Nešlo o příliš kamenitou oblast, ale přesto během rytí a sázení na pár kamenů narazil. Při senoseči značily potíže a to poslední, co teď před obědem potřeboval, bylo zlomené ostří.

Naklonil se, aby pohlédl na místo, nad kterým zůstala lišta viset, a uviděl příčinu. Velký kámen. Podle barvy vápenec. S podrážděným mumlání vypřáhl mezky, zatáhl brzdu a slezl dolů. Přešel k liště a poklekl. Natáhl se pro kámen s tím, že ho zahodí přes plot do lesa, ale náhle se zarazil. Když se té věci dotkl, vstaly mu chlupy na krku.

Zvedl ji a okamžitě věděl, že o žádný kámen nejde. Ta věc byla příliš lehká, zřejmě dutá a příliš hladká. Oprášil ten předmět od hlíny a obracel ho v rukou. Vzápětí mu přejel mráz po zádech, když spatřil zuby. Oční důlky. Velkou černou díru místo nosu. Doyle byl vášnivý lovec a svá hospodářská zvířata si sám zabíjel. Naprosto přesně věděl, jak vypadá zvířecí lebka. Tahle žádnému zvířeti nepatřila.

Vyskočil zpátky na nohy, lebku upustil a couvl, takže málem zakopl o lištu. Náhle si uvědomil bezprostřední blízkost lesa a tamních stínů a vybavil si příběhy, které o tomto místě slýchával. Přestože byl parný den, na rukou mu naskákala husí kůže. Přepadl ho tak silný pocit, že ho někdo zezadu pozoruje, až se otočil a zahleděl směrem k místu, kde stávala stará stodola. Ale nikdo tam nebyl.

Schnell geiste, pomyslel si. Duchové.

Začal couvat a nohy se mu třásly. Nedokázal od lebky odtrhnout oči. Vyšplhal zpátky na sekačku a usadil se. Roztřesenýma rukama zatáhl za páku, aby zvedl lištu výš.

Uchopil otěže. „Kumma druff!“ zavolal na mezky.

„Ya!“

Na seno zapomněl a pobídl zvířata do klusu.

KAPITOLA 2 

V centru Painters Millu bývá v sobotu ráno živo. Město tehdy tepe o něco rychleji. Koluje tu energie, která nutí řidiče při jízdě po hlavní ulici stáhnout okénko a vpíjet se očima do krás maloměstské Ameriky. A ty, co mají dostatek času, láká strčit čtvrťák do starých parkovacích hodin a strávit odpoledne na nákupech.

Jmenuji se Kate Burkholderová a jsem v této kouzelné osadě policejní náčelnicí. Narodila jsem se tady a vyrostla jsem v amišské komunitě, ale v osmnácti jsem ji opustila. Několik let jsem strávila v nedalekém Columbusu, kde jsem se vymanila z chaosu, který jsem si ze života udělala, vystudovala jsem střední školu, získala titul z kriminalistiky a postupně si našla cestu k policii. Roky jsem strávila snahami nebýt amiška. A přestože šlo o léta opravdového osobního i profesního růstu, netrvalo dlouho a uvědomila jsem si, že se mi stýská po domově.

Když se tedy naskytla šance na místo policejní náčelnice, přijela jsem zpátky. Sice jsem stále věřící anabaptistka, ale ke svým amišským kořenům jsem se nevrátila. Ze spousty příčin, s nimiž jsem se ještě nesmířila. Snažím se napravit si vztahy s rodinou. Někteří členové amišské komunity se mnou pořád nemluví, ale nenechávám se tím trápit. Painters Mill je můj domov a stejně jako většina vztahů i tyhle vyžadují, aby na nich člověk neustále pracoval.

Coby náčelnice mívám většinu víkendů volno, pokud nedojde na nějaký stav nouze nebo někoho nezaskakuju. Dnes ráno jsem ve městě jen proto, abych vyzvedla ptačí budku pro svou drahou polovičku Johna Tomasettiho. Je to agent ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování, nejlepší přítel, kterého jsem kdy měla, a láska mého života. Příští týden slaví narozeniny. Objednala jsem tu ptačí budku u amišského truhláře, který provozuje dílnu hned u hlavní ulice. Slíbil, že dnes ráno bude hotová, a já už se nemůžu dočkat, až ji přivezu domů.

Vleču se ve svém exploreru hlavní ulicí, když v tom mou pozornost upoutá hlášení z vysílačky.

„Deset šest A,“ zazní hlasem víkendové dispečerky kód pro překážku provozu.

Sáhnu po mikrofonu. „A kde, Margaret?“

„Hlavní ulice, náčelnice. Zrovna mi volal Joe Needy. Před jeho podnikem došlo k nějaké neshodě.“

Joe Needy vlastní jeden z nejnovějších podniků ve městě, malou stylovou kavárnu jménem Mocha Joe’s, kterou jsem už nesčetněkrát navštívila.

„Nějaká potyčka?“ ptám se.

„Ještě ne, ale říkal, že se tam několik lidí dohaduje na ulici. Nedá se tam zaparkovat a viník odmítá uhnout.“

Painters Mill je turistické město. Zabírat v sobotu dopoledne místo je vážný prohřešek. „Zrovna hlavní ulicí jedu,“ povídám. „Podívám se na to.“

„Rozumím.“

Než stihnu vrátit vysílačku na místo, už ten rozruch vidím. Spustím majáky, předjedu auto přímo před sebou, ale ulice je ucpaná. Zaparkuju tam, kde jsem, a vyrazím směrem k hloučku lidí. Jako první vozidlo zahlédnu amišskou bryčku. Zapřažený klusák si zjevně nijak neužívá, že stojí v centru dění. V bryčce sedí žena v šedých šatech a organtýnovém kapp a svírá v náručí svíjející se nemluvně. Většinu místních bryček znám, takže hned vím, že tahle patří Abneru Nisleyovi a jeho ženě Mary Jo. Jsou to swartzentruberští amišové a mají devět dětí. Abner se celé roky vyhýbal povinnosti připevnit si na vůz značku pro pomalu jedoucí vozidlo, jak mu ukládá silniční zákon. Už jsem ho kvůli tomu tucetkrát zastavovala. Když si nevzal k srdci žádné z mých varování, uložila jsem mu několik pokut, což ho konečně přimělo bryčku cedulí opatřit, přestože ji ničím vyzdobit nechtěl. Před bryčkou šikmo parkuje Toyota RAV4. Podle poznávací značky je z Ohia. Stojí u ní žena v modrých džínách a bílé blůze s vyhrnutými rukávy a u ucha má mobil. Něco do něj křičí, rozčileně gestikuluje a přitom zírá na amiše vedle sebe. Hlouček kolemjdoucích to celé natáčí na mobily, pravděpodobně v naději, že se z toho stane hit sociálních sítí.

Nakloním hlavu k mikrofonu na klopě, ale samozřejmě zbytečně, protože mám dnes volno a nejsem tady v uniformě. Povzdechnu si, vytáhnu odznak a zamířím k tomu pozdvižení.

„Náčelnice Burkholderová?“

Všimnu si, jak ke mně zprava kluše Joe Needy. Zpomalím krok, ale nezastavuju. „Copak se děje?“ zeptám se.

Needy v zástěře s kávovými skvrnami a čapce s logem kavárny mě dožene a dál jdeme spolu. Obvykle s ním jen tak něco neotřese a zachovává chladnou hlavu, i když se ráno zákazníci toužící po kofeinu srocují u jeho dveří jako dav zombíků. Dnes je celý udýchaný, košili má propocenou v podpaží a obličej zrosený potem.

„Ten zapřaženej kůň se vytentoval na ulici,“ oznamuje mi. „A ta dáma z tý toyoty do toho šlápla.“

„To jí asi moc neudělalo radost,“ zamumlám a protáhnu se mezi dvěma puberťáky, kteří se zastavili, aby zjistili, co způsobilo takovou melu.

Joeovi zaškubou rty. „Je pěkně dopálená, náčelnice. Šla mu za to vynadat. Mně málem utrhla hlavu, když jsem po ní chtěl, aby s tím autem přeparkovala.“

„Došlo na nějaké násilí?“ zeptám se.

„Ještě ne, ale rozhodně bych teď nechtěl být v kůži toho amiše.“

„Zkusím ji uklidnit.“ Nechám Joea Joem a začnu se prodírat davem.

Nejdřív si všimnu Abnera Nisleyho. Postává na chodníku s jednou nohou pokrčenou a zírá na asfalt. Na sobě má jako obvykle slaměný klobouk, tmavé kalhoty, pracovní košili a šle. Žena v bílé blůze a modrých džínách stojí kousek od něj a křičí. Sice nerozumím, co přesně, ale výrazu její tváře už chybí jen pěna u pusy, takže to nebude nic pěkného.

Je to asi třicetiletá blondýna s modrýma očima a planoucími tvářemi.

Konečně vyjdu z davu přihlížejících a zamířím k ní.

„Zdravím.“ Ukážu jí odznak. „Jsem z policejního oddělení v Painters Millu. Co se tady stalo?“

Žena se ke mně otočí a ukáže na koně. „Ten kůň si kadí, kde chce! Přímo na moje parkovací místo!“

Namíří prstem na svoje sandály. „Podívejte se na to! Mám to úplně všude! To je nezákonné.“

Shlédnu tam, kam ukazuje, a snažím se nešklebit. Musela tu hromadu kobylinců přímo nakopnout, protože se jí dostaly mezi prsty a za pečlivě upravené nehty.

„Úplně nové boty.“ Pevně sevře rty a zavrtí hlavou.

„Je to nechutné. Copak po sobě amišové nemusejí uklízet? Nemá ten kůň mít takový ten pytel na zadku? No jenom pomyslete na všechny ty nemoci!“

Zákoník žádné pytle na exkrementy u vozidel tažených zvířaty nevyžaduje. Některá města a vesnice s amišskou populací na to mají vyhlášky. Painters Mill k nim ale nepatří. Blondýna je však zjevně rozčilená, a tak se rozhodnu nic z toho nezmiňovat a volím diplomatičtější cestu.

„Podívejte, v autě mám nějaké lahve s vodou a papírové utěrky,“ oznámím jí klidně. „Dojdeme pro ně a ty boty vám umyjeme.“ Změřím pohledem vzniklou dopravní zácpu. „Jen laskavě zacouvejte zpátky na parkovací místo.“ Usměju se na ni. „A kafe je na mě.“

Blondýna úsměv neopětuje. „Lahev s vodou? Děláte si ze mě legraci? Za chvíli mám schůzku. Nemůžu jít na oběd, když smrdím hnojem.“ Namíří na Abnera Nisleyho chvějící se prst. „Hej ty. Umyj to! Okamžitě!“

Abner zachytí můj pohled a pokrčí rameny. „See is weenich ad.“ Má o kolečko víc.

Blondýna se na něj podívá, jako by ho chtěla zastřelit pro smrtelnou urážku. Jeden z řidičů ve frontě za její toyotou zalehne klakson. To je signál, že to mám zarazit, než se situace vyhrotí.

Pohlédnu na blondýnu. „Zacouvejte zpátky na to parkovací místo a pak to dořešíme. Hned. Blokujete dopravu.“

„Náčelnice! Katie!“

Ohlédnu se za povědomým hlasem a uvidím, jak k nám mašíruje majitelka sousedního květinářství. Beatrice Graeffová k Painters Millu nerozlučně patří. Drobná, jen asi čtyřicetikilová bělovlasá žena v módním kalhotovém kostýmku od Diora doplněném o přiléhavý klobouček, bez kterého nikdy nevyjde. Dav se rozestupuje, aby jí uvolnil cestu, a já si všimnu, že nese smetáček a lopatku.

„Sbírám tady koňské koblihy celé léto,“ oznámí neadresně. „A to mi věřte, jsou to hotové klenoty. Mám vzadu kompostér a plný záhon čajových růží, co už se nemůžou dočkat další dávky dusíku.“

S příchodem té drobné ženy všichni tři ztichneme. Beatrice vrazí smetáček s lopatkou Abnerovi. „Kdybyste byl tak hodný, mladíku, moje kolena už nejsou, co bývala.“

Amiš přikývne, poklekne a namete kobylince na lopatku. Beatrice nastaví igelitový pytlík. „Hoďte to sem. Všechno si to vezmu.“ Pohledem sjede blondýně na boty a svraští obočí. „Drahoušku, měla byste zajít k ševci. K panu Shookovi o kus dál tady na ulici. Bleskově vám je vyčistí.“

Během deseti minut bryčka i auto zmizí a doprava na hlavní ulici se dá znovu do pohybu. Stojím na chodníku před Mocha Joe’s, usrkávám černou kávu a začne mi zvonit mobil. Jakmile uvidím na displeji slovo DISPEČINK, zvednu to.

„Tak už jste tu špinavou záležitost vyřídila, náčelnice?“ zeptá se Margaret s úsměškem v hlase. „Prý to ta ženská pěkně rozhrábla.“

Usměju se. „Pohroma odvrácena.“

„Nerada vás otravuju takhle v den volna, ale přijeli sem za vámi tři pánové. Podle všeho až z Pensylvánie.“

„Z Pensylvánie? Netušíš, co mi chtějí?“

„To neřekli, náčelnice. Jen že je to důležité a neradi by s tím čekali až do pondělí.“ Pak tichým hlasem dodá: „Vypadá to, že jde o něco vážného.“

Při pomyšlení na ptačí budku si povzdechnu a rozhodnu se ji vyzvednout až odpoledne. „Za dvě minutky jsem tam.“

Vyhodím prázdný kelímek od kávy do koše a namířím si to k exploreru.

Policejní oddělení v Painters Millu sídlí ve stoleté budově z červených cihel a pískovce. Na rozdíl od ostatních historických domů ve městě nemá ducha. V zimě je tu průvan, v létě zase vedro a člověk se tu setkává s hromadou nevysvětlitelných zvuků a pachů, většinou nepříjemných. I přes tyto nedostatky je to můj druhý domov, a když sem vejdu, nevnímám praskliny v omítce, temnou plíseň, zastaralý nábytek ani staletími sešlou podlahu. Místo toho mě zalije hřejivé teplo, a to ne díky teplotě v budově, ale protože jsem tu obklopená lidmi, jichž si vážím a jež obdivuju.

Vejdu na recepci za dnešní dispečerkou Margaret, která sedí na svém místě se sluchátky na hlavě a prsty jí běhají po klávesnici s místy už zcela vydřenými písmeny. Vpravo ode mě sedí na pohovce tři amišové – od pohledu postarší a nepříliš spokojení se svým momentálním údělem.

„Guder mariye,“ pozdravím. Dobré ráno.

Trojice mužů se zvedne a na všech jsou přitom znát ztuhlá kolena a bolavé klouby. Škála šedých odstínů na jejich hlavách a shrbené postoje mi prozrazují, že jsou to nejmíň sedmdesátníci. Mají stříbrem prorostlé plnovousy a jsou oblečení téměř výhradně v černém. Plstěné klobouky s plochou krempou. Bílé košile. Černé obleky. Obyčejné tmavé boty. Výrazy ve tvářích stejně pochmurné jako jejich šaty.

Nejvyšší z nich vystoupí z řady a pohlédne mi do očí. „Jmenuji se Nelson Yoder. Jsem biskup z Bellevillu v Pensylvánii.“

Potřesu si s ním rukou. „Z lancasterského okresu?“ ptám se udivená tím, že za mnou vážili tak dlouhou cestu, aniž nejdřív zavolali.

„Z Kish Valley,“ odpoví Yoder.

O Kish Valley vím asi jenom tolik, že se nachází někde ve střední Pensylvánii a žije tam malá, ale pestrá amišská komunita. Z mého výrazu je to asi patrné, protože malý muž s jasně modrýma očima a asi dvaceti kily v pase navíc pokývne a podá mi ruku. „Přesněji Kishacoquillas Valley,“ dodá chraplavým hlasem. „Ve střední části státu. Já jsem Nathan Kempf, diákon.“

Potřesu rukou i jemu. Má chladnou dlaň posetou mozoly na důkaz toho, že stále odvádí pořádný kus manuální práce. „V Lancasteru jsem byla,“ řeknu na to, „ale u vás v údolí ještě ne.“

Zakření se. „Nebudeme vám to zazlívat, Kate Burkholderová.“

Usměju se na něj. Zamlouvá se mi.

Přistoupí k nám třetí muž. Je pohublý, postavou připomíná strašáka na poli, plnovous má zplihlý jako mokrý hadr a chybí mu dva špičáky. „Mahlon Barkman,“ představí se. „Jeden z tamních kněží.“

Potřeseme si rukou.

„Jsme Diener z die alt gemee,“ oznámí mi Yoder.

„Diener“ je výraz pro „služebníky“, což znamená, že tito muži byli do svých funkcí zvoleni svou farností.

„Die alt gemee“ znamená „stará církev“. Sice si pensylvánskou němčinu dokážu přeložit, ale význam jeho slov mi stejně tak docela neřekne, ke které odnoži se trojice řadí.

„Jste pěkně daleko od domova,“ pronesu.

Všichni tři současně přikývnou. Strčí ruce do kapes. Pokrčí nohy. Dívají se do země, jen občas věnují letmý pohled Margaret, která tajně poslouchá každé slovo, i když bez ustání cvaká prsty na klávesnici.

„Máme trable,“ pronese biskup vážně. „Potřebujeme vaši pomoc.“ Je hlavou skupiny. Jejich společná řeč těla prozrazuje, že jsou naprosto ve shodě ohledně své mise i postupu jejího plnění a že já jsem pro ně k dosažení cíle klíčová.

„Pojďme do mé kanceláře.“ Otočím se ke dveřím a pohlédnu na Margaret.

Ta zvedne obočí a pokrčí rameny, jako by se ptala:

„O co tu sakra jde?“

„Uvařila bys nám kávu?“ požádám ji.

„Určitě chcete ty milé pány vystavit něčemu takovému?“ zašeptá.

Nevím, jestli to je jen vtip, ale usměju se, odemknu kancelář a pokynu mužům dovnitř. „Posaďte se.“

O pár minut později už sedím u svého stolu na židli, kterou jsem si musela přinést odvedle. Trojice mužů je pohodlně usazená u kávy.

Usrknu ze své a snažím se nezašklebit nad její kyselostí. „Co vás do Painters Millu přivádí?“

Nelson Yoder svraští čelo. „Před dvěma měsíci jeden z našich bratrů při senoseči objevil lidské kosti. Přijela policie. Kosti si odvezli a prozkoumali je pomocí svých přístrojů a chemikálií a podobně. Několik týdnů nato přišel verdikt, že ten mrtvý je Ananias Stoltzfus.“

To jméno ani případ mi nic neříkají, a tak mlčky čekám.

Slova se chopí Kempf. „Ananias byl mnoho let biskupem. Svůj úřad vykonával dobře a měl za sebou mnoho bohoslužeb, křtů, svateb a exkomunikací.“

Kněz Mahlon zakroutí hlavou. „Před osmnácti lety Ananias zmizel. Naprosto beze stopy.“ Zamračí se. „Hrozná doba, pro nás všechny. Asi si umíte představit, že jeho děti a vnoučata byly strachy a žalem bez sebe, protože nikdo netušil, co se stalo. Amišové se do toho samozřejmě vložili. Dělali jsme, co jsme mohli. Pátrali jsme po něm. Pomáhali jsme rodině. Hlavně jsme se modlili, ale…“ Znovu pokrčí rameny. „Bezpečný návrat domů mu zkrátka nebyl souzený.“

Trojice zmlkne. Hledím z jednoho na druhého. V tvářích se jim zračí stopy smutku, ale ne toho, který časem otupí, ale bodavější, čerstvější úzkosti způsobené nedávnými zprávami.

„Určila policie příčinu smrti?“ zeptám se.

Biskup ke mně pozvedne uslzené oči a přikývne.

„Podle šerifových slov Ananiase někdo zastřelil.“

„Dvěma ranami,“ dodá Mahlon.

„Takže nešlo o nehodu při lovu ani sebevraždu,“ odvodím pomalu a vím, že budou pokračovat. A že se mi to nebude líbit.

Nathan si zamyšleně pohladí plnovous. „U kostí našli i pušku. Zrezivělou a napůl zahrabanou předovku.“

„Jejím majitelem je jeden z nás,“ pronese biskup a soucitně se na mě zadívá. „Jonas Bowman.“

To jméno mě zasáhne tak nečekaně a bolestivě, jako by mi v hrudi vybuchl dynamit. Na moment samým překvapením ani nevěřím, že jsem slyšela správně.

„Jonas Bowman?“ zopakuju a cítím, jak mi začínají hořet tváře. „Určitě?“

Muži si vymění pohledy, při nichž znejistím, jestli o mně, Jonasovi a naší společné minulosti nevědí víc, než by mi bylo milé.

Mahlon se zamračí. „Bratra Jonase před dvěma týdny zatkli. Za vraždu.“

Biskup se zadívá na svoje dlaně a povzdechne si.

„Vy jste to nevěděla?“

Amišské tamtamy jsou slyšet překvapivě daleko, ale z důvodů, které sama nedovedu přesně pojmenovat, mu nechci přiznávat, že se ke mně amišské řeči běžně nedostávají. Že někteří z komunity se mi snaží spíš vyhýbat, protože jsem ji opustila. A tak jednoduše zavrtím hlavou.

S Jonasem Bowmanem jsem vyrůstala. Jeho otec Ezra býval knězem v naší farnosti tady v Painters Millu. V dětství byl Jonas jenom nevýznamná postavička kdesi na okraji dění mého života. Vídala jsem ho na bohoslužbách. Občas pomáhal mému datt na farmě. Později jsem s ním sem tam hrála baseball nebo hokej nebo jsme se chodili koupat do potoka. Všechno se změnilo v mých patnácti, když mě vezl domů ze zpěvů. Tehdy jsem poprvé jela s chlapcem v bryčce bez dohledu či doprovodu sourozence, rodiče nebo kamarádky. Tehdy jsem poprvé byla s chlapcem úplně sama. To léto došlo v životě nás obou na mnohá poprvé. Některá dobrá. Některá… až tak ne. Jonasovi bylo devatenáct a byli jsme ve věku, kdy čtyřletý rozdíl znamenal skoro totéž co dvacetiletý. Samozřejmě jsme však byli moc mladí na to, aby nás to trápilo.

Zase se uklidním. Zadívám se na trojici před sebou a cítím, že mi šálek v ruce vychladl a že mi srdce tepe nějak moc rychle.

„Jonas provinění popřel?“ zeptám se.

„Tvrdí, že to neudělal,“ odpoví biskup.

„Na jeho slovo je spolehnutí,“ dodá diákon. Promítám si v hlavě proces identifikace předovky, zvlášť takové, co byla osmnáct let vystavená na pospas přírodním živlům. Většina pušek má sériové číslo, ale ne všechny, a obzvlášť ne ty staré, mezi něž se amišská lovecká puška jistě může řadit.

„Našla policie střely?“ ptám se.

Muži jako by otázku chvíli zvažovali, ale pak Mahlon Barkman odpoví. „Myslím, že našli jednu.“

„Co motiv?“ ptám se.

Trojice si vymění pohledy a Nathan Kempf odpoví.

„Jonas a Ananias byli znesváření.“

Slova se chopí Mahlon. „Jeho otec Ezra býval knězem. Když mu náhle zemřeli oba koně na spavou nemoc, pořídil si traktor a ten se stal příčinou sporu. Ananias byl zásadně proti a uvalil na Ezru bann.“

To je v amišské komunitě stará známá písnička. Ezra Bowman se vzepřel pravidlům a Ananias Stoltzfus ho za to potrestal.

„A taky trest mlčení,“ dodá biskup.

„O dva týdny později Ezra náhle zemřel,“ pokračuje Mahlon s hlubokým povzdechem. „Jonas z jeho smrti vinil Ananiase. Že prý ho zabil ten stres.“

„Jonas mu to vyčítal,“ přidá se Nathan. „Hněval se. Hádali se. Veřejně. Jonas se choval nesprávně. Byl to horkokrevný mladík. Teprve jednadvacet let. Provedl pár hloupostí.“

„Jako třeba co?“ ptám se.

„Zničil Ananiasovu bryčku,“ pokrčí Nathan rameny.

„Chytili ho při tom. Měl potíže s policií.“

„Byla to drobnost,“ vloží se do toho Mahlon.

„Dva měsíce nato Ananias zmizel,“ završí Nelson vyprávění.

„A policie našla jasný důkaz, že ta předovka patří Jonasovi?“ zajímám se.

„Šerif mu ji ukázal,“ vypráví diákon. „Jonas přiznal, že je jeho,“ pokrčí rameny. „Další den ho zatkli a odvedli za mříže.“

„Jonas by takový hřích nespáchal,“ řekne Mahlon.

„Nikdy by druhého nepřipravil o život.“

„Prosil, ať mu pomůžu?“ ptám se.

Biskup zavrtí hlavou. „Nikdy by pro sebe něco takového nežádal,“ oznamuje mi. „Nechtěl by takhle obtěžovat.“

„Chápe, že tohle příkoří je součástí Božího plánu.“ Nathan Kempf pohlédne na své společníky. „Jonas o vaši pomoc neprosí, Kate Burkholderová. Prosíme vás my.“

Uvědomuju si, že nevěřícně mrkám, zatímco mi v hlavě víří směsice odmítavých frází a výmluv.

„Jonas má rodinu, o kterou se musí starat,“ oznamuje mi Nathan. „Děti a manželku. A taky truhlářství. A místo péče o to všechno sedí ve vězení za něco, co nespáchal.“

„Neamišové od policie neznají naše způsoby. Neznají Jonase tak jako my.“ Mahlon pevně semkne rty.

„Neposlouchají nás.“

„Vy jste policistka, Kate Burkholderová,“ pronese Nathan. „Ale naše způsoby chápete. Chápete i naše zákony.“

„A co je hlavní, znáte Jonase Bowmana.“ Biskup mě propaluje vědoucím pohledem. V jeho hlubokých očích vidím vnímavost, která mě znepokojuje. A otázky, které kvůli amišskému dekoru nikdy nebudou vysloveny.

Odvrátím pohled jako první, sklopím oči k notesu před sebou a naškrábu si do něj nějaké nesmysly. Mezitím sama sebe ujišťuju, že Jonas by nikdy neprolomil hranici mlčenlivosti, kterou jsme si stanovili.

„Četli jsme o případech, které jste tady v Painters Millu vyřešila. Jste dobrá policistka,“ pochválí mě Nathan rázně. „Prosíme vás o pomoc.“

„Máme peníze,“ dodá Mahlon. „Vynahradíme vám váš čas i cestovní výdaje.“

Pak muži zase zmlknou, jako by ze sebe už vydali veškerou přesvědčovací energii. Celou minutu sedíme beze slova a slyšet je pouze občasné zvonění telefonu na recepci a cvakání Margaretiných prstů na klávesnici.

Jejich slova mi teď divoce víří v mozku. Nemůžu přestat myslet na Jonase. Na chlapce, jehož jsem znala. Na muže, který z něj vyrostl. Na chvíle, jež jsme spolu to léto strávili. Na to, jak hluboce ovlivnil můj život. A to právě v době, kdy jsem byla zranitelná, zmatená a příliš mladá na to, abych chápala, že jisté city nelze potlačovat. A jisté činy nelze vzít zpátky.

Jonas byl charismatický, okouzlující a přesvědčivý. Když něco chtěl, neoblomně si za tím šel. Vždycky ze sebe vydával všechno, ať už při baseballu, při truhlařině nebo při něčem mnohem osobnějším. Byl jako přírodní živel a zapsal se mi do života způsobem, který jsem si tehdy nedokázala ještě ani představit. Měl chyby? Jistě, stejně jako my ostatní. Ale tyhle lidské nedostatky vyvažoval citlivým smyslem pro dobro a zlo a nulovou tolerancí nespravedlnosti. Jak může někdo s tak černobílým viděním světa být vůbec jen podezíraný z vraždy?

Poté co mi trojice mužů vyložila důvod své návštěvy, přemýšlela jsem, kolik toho o mně a Jonasovi vědí. Jestli vědí, že jsme se to poslední léto, co tu byl, dostali do pořádných potíží. A že to jeho rodinu stálo vztah s amiši tady v Painters Millu. Že to já jsem důvod odjezdu jeho rodiny do Pensylvánie.

„Určitě víte, že v Pensylvánii nemám žádné pravomoce,“ namítnu.

„Ale i tak jste nám jistě schopná nějak pomoct, ne?“ reaguje biskup Yoder.

Dívám se z jednoho na druhého. „Můžu udělat asi tolik, že obvolám pár lidí a zjistím o tom případu, co se dá.“

Ti tři si opět vymění pohledy a tentokrát je ve vzduchu cítit zklamání smíchané s němou výtkou ve vyznění: „Já vám to říkal.“

Diákon Kempf se narovná. „Přespíme v místním motelu. Zítra se vrátíme domů.“

„Ocenili bychom, kdybyste se na to rozhodnutí nejdřív vyspala, Kate Burkholderová.“ Na ta slova biskup pomalu vstane. „Momentálně nemáme na koho jiného se obrátit.“

Sleduju je odcházet z mé kanceláře a uvědomím si, že jsem celá zpocená a cítím tíhu, kterou jsem před jejich příchodem necítila.

KAPITOLA 3 

Má první vzpomínka na Jonase Bowmana mě vrací na farmu, kde jsem s rodinou bydlela, do větrného zimního dne jako stvořeného k bruslení. Bylo mi jedenáct a potají jsem vyklouzla z domu, abych si mohla jít zahrát hokej s bratrem a pár dalšími amišskými chlapci. Byli starší než já, a když jsem dorazila se svou hokejkou – půjčenou od bratra Jacoba – a bruslemi, hned mě vyloučili ze hry.

Nenechala jsem se odradit, a zatímco dva z nich smetali z ledu sníh, seděla jsem sama na pařezu u ohniště a přezouvala se v naději, že až všem ukážu, jak jsem dobrá, změní názor. Když se chlapcům povedlo vyčistit poměrně velké kluziště, popadla jsem hokejku a vyjela se rozcvičit. Svištěla jsem po hrbolatém ledu a předstírala práci s pukem, soustředila jsem se na správné držení těla a pokukovala po chlapcích s tím, že si mě snad někdo z nich všimne. Z opačného konce jezera ke mně s vlastním pukem vyjel Marvin Beachy. Byl jen o rok starší a chodili jsme spolu do školy. Nevím, co mě to popadlo, ale puk jsem mu vyfoukla před nosem. Uháněla jsem po jezeře tak rychle, až mi od bruslí létaly krystalky ledu, a hledala jsem spoluhráče, kterému bych mohla přihrát. Když jsem přejela půlku kluziště, kdosi zahvízdal. Zaslechla jsem jásot a srdce mi poskočilo radostí. Taky jsem slyšela Marvinův řev, ale víc mě zajímal jeho puk, takže jsem se neohlížela.

„Hej! Sledujte, jak valí!“

„Je rychlejší než Marvin!“

Hruď se mi dmula pýchou. Rozesmála jsem se. Asi šest metrů od břehu mi Eddie Weaver nastavil nohu a mou jízdu ukončil. Pád byl nevyhnutelný. Vletěla jsem po hlavě do hromady roztříštěného ledu a sněhu a pořezala si dlaně a kolena, přestože jsem na sobě měla rukavice a dvoje punčochy.

„To máš za to, že mi kradeš puk!“ zařval Marvin.

Vyhrabala jsem se ze sněhu, skutálela se z hromady dolů a viděla, jak si svůj puk bere zpátky. Vedle se na mě šklebil Eddie Weaver potěšený tím, že právě on narušitelku zastavil. „Holky hokej nehrajou,“ křikl.

„Já jo!“ odsekla jsem, když jsem se vyškrábala na nohy.

Marvin na mě ukázal prstem. „Jasně, koukejte na ty vychrtlý hnáty!“

Eddie se zachechtal. „Ruce má určitě vychrtlý zrovna tak.“

„A beztak je plochá jako prkno,“ utrousil mně neznámý chlapec.

Všichni se rozesmáli, jako by nic vtipnějšího ještě neslyšeli.

Bolela mě kolena, poraněná skoro tak hluboce jako moje hrdost, ale nerozbrečela bych se, i kdybych si málem usekla nohu. Ne před nimi. Ne, byla jsem dost tvrdohlavá na to, abych vydržela až do návratu domů.

Hledala jsem za nimi svého bratra, ale ten se až na druhém konci jezera opíral o lopatu na čištění ledu a přihlížel. Doufala jsem, že mě přijde bránit. Věděl, že hraju stejně dobře jako kluci, aspoň tedy moji vrstevníci. Ale ani nepípl.

Stála jsem na zamrzlém břehu s pálením na kolenou, pozorovala, jak se ostatní rozehrávají, a moje jedenáctileté srdce plálo hněvem, když vtom ke mně přibruslil Jonas a při pohledu na moje kolena se zamračil. „Na takový pískle to nebylo špatný,“ řekl.

S očima v sloup jsem si oprašovala sníh ze šatů.

„Nejsem žádný pískle.“

Chvíli jsme sledovali hru a pak Jonas ukázal na moje kolena. „Teče ti krev.“

Chtěla jsem to krveprolití vidět, ale nepodívala jsem se. „Nebolí to.“

„Jsi docela tvrďák, co?“

„Hlavně jsem dobrá hokejistka.“

Sáhl do kapsy a podal mi kapesník. „Na, obvaž si to.“

„Není potřeba.“

„Ale jo, je.“ Po tváři se mu rozlil úsměv. Strčil si prsty do pusy a zahvízdal. „Já chci pískle do svýho týmu!“ zvolal.

Ten rok jsem se stala dívkou, která směla hrát hokej. Která – navzdory své výšce a pohlaví – nezůstala při rozdělování do týmů nikdy poslední.

Tehdy Jonas na mou nekonformní mysl udělal obrovský dojem. Dětskou část mé duše ohromilo, že se za mě starší chlapec postavil. Raně pubertální část mého já úplně ztratila hlavu. Nemohla jsem tušit, že jsem až po uši zamilovaná a že to ohromení, z něhož se mi tak tají dech, je jenom náznak toho, co teprve přijde.