Volker Kutscher

Tichý zabiják

Originální název: Der Stumme Tod, vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany, 2009

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2009, 2010 Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as

„Der Stumme Tod“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2018

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover image © Superbild/Keystone 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8537-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8538-9 (mobi)

Hlas umělkyně zněl z reproduktorů velmi dobře a ve všech polohách zcela čistě; ty nemnohé zvláštnosti ve výslovnosti, které nejsou v mluveném filmu žádoucí, mohou být snadno odstraněny.

FILM-KURIER (1929)

Slouží tedy zvukový film bezduchosti? Moji drazí diváci a posluchači: komu bude sloužit, to záleží jen na nás.

FRITZ VON UNRUH (1929)

What have I become?

My sweetest friend

Everyone I know

Goes away in the end

You could have it all

My empire of dirt

I will let you down

I will make you hurt

NINE INCH NAILS (1994)

PÁTEK

28. února 1930

1 

Kužel světla se mihotá tmou, zdá se mu ještě těkavější než jindy, neklidný a bujný. Pak se míhání zklidní a nabere určitější tvar.

Jemné rysy tváře vykreslené na plátno samotným světlem.

Její tváře.

Její oči, které se otevřou. A pohlédnou na něj.

Na věčnost vytesaná do světla, navždy a do konce věků uchráněna před pomíjivostí. Kdykoliv bude chtít, jak často bude chtít, může ji nechat zářit do této temné místnosti, do tohoto temného života.

Jeho života. Života, jehož bezútěšnou temnotu vždycky dokázalo prosvětlit jen jediné: tančící proud světla promítačky na plátně.

Vidí, jak se jí oči rozšiřují. Vidí to, protože to ví. Protože přesně ví, co žena cítí. Něco, co je jí cizí a jemu tak důvěrně známé. Cítí k ní takovou blízkost. Téměř jako v té chvíli, která je zde na věky spoutána do celuloidu.

Hledí na něj a začíná chápat. Myslí si, že chápe. Její ruce se dotknou krku, jako kdyby se dusila.

Žádnou velkou bolest necítí, zjišťuje jen, že je něco jinak.

Že něco chybí. Její hlas.

Chce něco říct, ale nemá jak.

Už žádný falešný hlas. Ten nesnesitelný hlas, který k ní nepatří. Osvobodil ji od toho hlasu, který se jí náhle zmocnil jako cizí, zlá síla.

Její oči zračí spíš překvapení než úlek, ničemu nerozumí.

Tomu, že ji miluje, že se tak zachoval jen z lásky k ní, k její skutečné, andělské bytosti.

Není ale potřeba, aby rozuměla.

Pak otevře ústa a je to jako dřív. Konečně ji zase slyší. Konečně zase její pravý hlas! Její skutečný hlas, který je věčný a který jí nikdo nemůže vzít, protože stojí mimo čas a není v něm nic z té špinavé a obyčejné přítomnosti.

Hlas, který ho očaroval, když ho poprvé uslyšel. Jak k němu hovořil, jenom k němu, i když okolo sedělo mnoho jiných lidí.

Je pro něj skoro nesnesitelné, jak se na něj dívá. Nahlédla přes okraj, viděla všechno, nepotrvá dlouho a ztratí rovnováhu.

Ten okamžik, v němž půjde k zemi. Její pohled, který je najednou tak jiný. Předtucha smrti v jejích očích.

Vědomí, že zemře. Že právě teď zemře. Není návratu.

Smrt.

Už dospěla. Do jejích očí.

2 

Muž v tmavém obleku se nevzrušeně usmíval na zelené hedvábí. Čelil všemu s jednou rukou zabořenou v kapse, ve druhé držel koňakovku a neustoupil ani o krok. Jeho pohled se ani nezachvěl, když se žena ve večerních šatech zastavila jen několik centimetrů od něho.

Zelené hedvábí se vzdouvalo prudkým dechem.

„Je možné, že jsem se právě přeslechla?“ zasyčela zlostně.

Upil koňaku. „Jak se tak dívám na vaše překrásné uši, neumím si dost dobře představit, že by vám dokonale nesloužily.“ Jeho úsměv se zvolna rozléval do pobaveného úšklebku.

„Takže vy si skutečně myslíte, že se mnou můžete dělat něco takového!?“

Její zlost se mu zjevně líbila, čím víc zuřila, tím nestoudněji se na ni zubil. Chvíli mlčel, jako kdyby si musel důkladně promyslet odpověď. „Já myslím, že ano,“ oznámil poté s uznalým pokýváním. „Pokud se nemýlím, měl pan von Kessler možnost s vámi dělat přesně tohle, je to tak?“

„A já myslím, že do toho vám vůbec nic není, drahý hrabě Thorwalde!“

S pobavením se díval, jak žena zapírá pěsti v bok. Za oknem se zablesklo.

„Tohle není odpověď,“ řekl a zadíval se do své sklenky.

„Stačí vám jako odpověď tohle?“

Ještě během svých slov se napřáhla. Přivřel oči v očekávání poctivé facky. Na tu však nedošlo. Hlasité slovo, jako z cizího světa, ve vteřině zmrazilo veškerý pohyb.

„Stop!“

Na zlomek vteřiny oba nepohnutě strnuli jako na fotografii, pak svěsila ruku, on otevřel oči, oba otočili hlavy a dívali se do tmy, tam, kde parkety, na nichž stáli, přecházely ve špinavý beton. Mžourala do stěny světla, rozeznávala jen obrysy skládací židle, v níž seděl muž, který jedinou slabikou všechno zkazil. Teď vstal, zavěsil sluchátka na opěrku židle a vstoupil do světla: šlachovitý muž s nedbale uvázanou kravatou a vykasanými rukávy od košile. Před chvílí zařval tak, až sebou všichni trhli, nyní však jeho hlas zněl sametově měkce.

„Ta poslední slova jsi řekla špatným směrem, Betty, drahoušku,“ oznámil. „Mikrofony tě nebraly.“

„Mikrofony, mikrofony! Nemůžu to už ani slyšet, Jo! Tohle už nemá s filmem nic společného!“ Rychlý příkrý pohled směrem k mistru zvuku stačil, aby dotyčný zrudl jako rak.

„Film,“ pokračovala, „film, to je světlo a stín, to snad nemusím velkému Josefu Dresslerovi vysvětlovat! Moje tvář na celuloidu, Jo! Já přece nezapůsobím přes nějaké… mikrofony!“

Dala na poslední slovo takový důraz, jako kdyby mluvila o nově objeveném, obzvlášť odporném druhu hmyzu. Dressler nabral vzduch do plic, načež odpověděl. „Já vím, že ty svůj hlas nepotřebuješ, Betty,“ řekl, „ale to je minulost. Tímto filmem začíná tvá budoucnost! A budoucnost mluví!“

„Nesmysl! Je spousta lidí, kteří se nenechali pobláznit, a ti ještě točí opravdové filmy. Bez mikrofonů. Myslíš, že se Chaplin mýlí? Kdo může vědět, jestli zvukový film není jen móda, za kterou se momentálně všichni ženou a za chvíli na ni zase zapomenou?“

Dressler se na ni udiveně podíval, jako kdyby slova ani nevycházela z jejích úst. „Já to vím,“ řekl, „všichni tady to víme. A ty to víš taky. Zvukový film je pro tebe jako stvořený a ty jsi jako stvořená pro zvukový film. Mluvící film z tebe udělá opravdovou hvězdu. Musíš dělat jen jediné: myslet na to, abys mluvila správným směrem.“

„Myslet! Když hraju roli, tak ji musím žít!“

„Jistě. Žij si svou roli. Mluv přitom ale Victorovým směrem – a napřáhni se k facce, teprve až dokončíš svůj dialog.“

Betty přikývla.

„A nemlať ho tak tvrdě jako na zkouškách, máš se ho jen dotknout. Ta facka nemá být slyšet, jenom ten hrom.“ Všichni se zasmáli, i Betty. Mrzutost pominula, nálada byla zase uvolněná. Tohle uměl jedině Jo Dressler.

Betty ho za to milovala.

„Takže všechno na začátek, sjedeme to hned znova!“ Režisér se vrátil na svoje místo a nasadil si sluchátka. Betty opět zaujala pozici u dveří, Victor zůstal stát u krbu a pouze přenastavil svůj výraz na začátek scény. Jelikož za kulisami ještě panoval čilý ruch, využila Betty příležitosti a soustředila se na svou roli. Zaměstnankyně hotelu, která si kvůli svému šéfovi hraje na milionářskou dcerku a musí se potýkat s následky, zuří kvůli podezřením, která jí vmetl do tváře tenhle přivandrovalý chvastoun. Tento chvastoun, kterého na konci scény ještě políbí a který ve skutečnosti nebyl žádný chvastoun, nýbrž skromnost sama.

Zvuk a kamera už zase běžely, v ateliéru zavládlo ticho jako v kostele před žehnáním.

Ticho přeťala klapka.

„Bouře lásky třiapadesát, podruhé!“

„Á jedem,“ slyšela Dresslera.

Victor spustil ty svoje nestoudnosti a ona se opět vžívala do vzteku. Do svého filmového vzteku. Věděla přesně, kde stojí kamera, neustále ji vnímala, a přesto uměla hrát tak, jako by tu nebylo žádné skleněné oko, které zaznamenává každý její pohyb.

Dospěla na svou pozici u krbu a vyjela na Victora. Přímo nad hlavou se mu vznášel tlustý mikrofon, ten se snažila nevnímat taky, stejně jako ignorovala kamery, bylo třeba jen mluvit na Victora, pak mluvila současně na mikrofon, bylo to úplně snadné, Jo měl pravdu. Uvědomovala si, že je dobrá. Pokud to nezorá Victor, s čímž se bohužel muselo stále počítat, budou mít tu scénu za chvilku ve škatuli. Zaregistrovala blesk, který přišel ve správný okamžik. Pak se nechala nést svým rytmem, pomalu v duchu odpočítávala, zatímco pronášela poslední slova scény.

„Stačí vám tohle jako odpověď?“ Teď.

Právě teď ta facka.

Cítila, jak zasáhla jeho tvář. Nakonec uhodila přece jen příliš tvrdě! No, Victor to nějak přežije. Jejich hádka bude působit o to víc realisticky.

Teprve tady si uvědomila, že něco není v pořádku. Hrom nikde.

Namísto toho jasný kovový zvuk, tiché pink. Někde za ní musela na zem spadnout nějaká malá kovová součástka.

Zavřela oči. Ne! Prosím, ne!

Ne nějaká zatracená technická porucha! Ne teď, když byla zrovna tak dobrá!

Ale ano.

„Do prdele,“ slyšela Dresslera. „Stop!“

I se zavřenýma očima poznala, že se změnilo světlo. Než je však mohla otevřít, pocítila úder. Úder jako od obrovského kladiva, udeřilo ji to do ramene, paže, do šíje, jeden jediný mohutný úder. Když vytřeštila oči, už ležela na zemi. Co se stalo? Slyšela cosi křupnout a cítila, že ten zvuk vyšel z jejího těla, něco v ní muselo být polámané. Bolest se jí zmocnila tak nečekaně a brutálně, že se jí na moment zatmělo před očima. Viděla plachty a železné konstrukce pod stropem studia, Victorův zděšený obličej, který na ni zíral a pak jí zmizel ze zorného pole.

Chtěla vstát, ale nešlo to, chtěla pryč, protože cosi jí pálilo obličej, pálilo to její vlasy, celou levou stranu, nesnesitelně to bolelo. Nedokázala ani pootočit hlavou, něco ji tisklo k zemi a chtělo ji to sežehnout. Všechno v ní se snažilo vzepřít proti té bolesti, ale nohy ji neposlouchaly, nehýbaly se, nic z jejího těla se nehýbalo, jako když vzbouřená armáda odmítne plnit jakékoliv rozkazy. Cítila hořící vlasy a spálenou kůži, slyšela někoho řvát, zjišťovala, že to musí být její vlastní hlas, a přesto se jí zdálo, jako kdyby tam křičel někdo jiný, jako kdyby to vůbec nemohla být ona, jako kdyby k ní vůbec nepatřilo to, co tam křičelo a bolelo a nechtělo se pohnout, ale jen křičet, křičet, křičet.

Victorova tvář se vrátila, už ne tvář, grimasa, vytřeštěné oči, které se na ni upíraly, podivně zkroucená ústa, ne tvář jeho filmových hrdinů, a přesto odhodlaná. Teprve když uviděla vodu, která se jako nějaká neforemná medúza zdánlivě nekonečně dlouho vznášela ve vzduchu, teprve v ten nekonečný okamžik věděla, co to Victor dělá.

A věděla, že je to to poslední, co kdy uvidí. Pak už bylo jen světlo. Oslepující světlo, které ji beze zbytku obklopilo – ne, nejen obklopilo, ona sama byla světlem, na zlomek vteřiny se stala součástí dosud nevídaného jasu a viděla tak jasně, jako ještě nikdy. A věděla, že právě tento jas ji neodvratně a navždy svrhne do temnoty.

3 

Sch. se urputně bránila. „Baumgart“ ji však převalil na záda a snažil se z ní stáhnout prádlo. Na její výhrůžku, že bude křičet, jestli ji nenechá, „Baumgart“ přezíravě prohlásil, prý ať si křičí, tady ji přece nikdo neuslyší. V dalším zápolení pak Sch. řekla, že raději zemře, než aby mu byla po vůli, načež „Baumgart“ odvětil:

„Takže zemřeš…“

„Přeje si pán ještě něco?“

„Takže zemřeš,“ zabručel.

„Co prosím?“

Rath vzhlédl od časopisu. U jeho stolu stál číšník, v ruce podnos se špinavým sklem.

„Ale nic,“ řekl Rath. „To nebylo důležité.“

„Mohu pánovi ještě něco přinést?“

„Teď ne, díky. Ještě na někoho čekám.“

„Dobře.“

Číšník sebral ze stolku prázdný šálek od kávy a klidil se. Uražený tučňák. Rath ho pozoroval, jak balancuje podnosem mezi řadami židlí. Kavárna se pomalu plnila. Za chvíli bude muset volnou židli u svého stolu bránit.

Měla zpoždění. Jindy zpoždění nemívala. Že by nepochopila, o co jde? Anebo nepřicházela, protože to pochopila?

Neměla mu co volat do kanceláře. Ona to prostě nechápala. Chtěla mu udělat laskavost, tak jako se mu neustále snažila dělat laskavosti, o které nestál. Jen proto s ním za každou cenu chtěla do Resi, tam se mu to přece musí líbit jako rodákovi z Porýní, řekla a ukázala mu lístky na maškarní bál.

Fašank!

Už jen tohle slovo!

Takhle tomu tady ovšem říkali, fašank. Rath tušil, co ho tu čeká. Povinně kostým, povinně víno, povinně dobrá nálada, povinně miluju tě, povinně na věčné časy patříme k sobě.

Ten nevydařený telefonát mu nemilosrdně připomenul, jak to s Kathi ve skutečnosti bylo: silvestrovská známost, která se příliš protáhla do nového roku.

Seznámil se s ní chvíli před půlnocí, připili si spolu na nový rok a – oba značně ovínění – se spontánně políbili. Potom spolu šli k míse bowle, u které jakýsi chytrolín každému, kdo to nechtěl slyšet, hned v počátku marnil naděje vkládané do nového desítiletí, jelikož tvrdil, že tohle ještě není nové desítiletí, na to že si ještě musejí počkat, to bude začínat až rokem 1931, takže z matematického hlediska je rok 1930 posledním rokem dvacátých let.

Rath zavrtěl hlavou a dolil sklenice na bowle, zatímco Kathi fascinovaně naslouchala matematikovi nadchnutému svou osvětovou misí. Doslova ji od toho otravy musel odvléct, zpátky na střešní terasu, kde slavící společnost obdivovala ohňostroj na nočním nebi nad Charlottenburgem a kde ji vmanévroval do tmavého zákoutí, kde ji znovu políbil, zatímco okolo se smáli a hulákali lidé a silvestrovské rakety hvízdaly a práskaly. Líbal ji zprudka, až vyjekla, vyjekla bolestí. Na rtu měla kapku krve a hleděla na něj zprvu tak překvapeně, že se už už začínal omlouvat. Pak se ale zasmála a zase se k němu přitiskla.

Myslela si, že je to vášeň, ale ve skutečnosti to byl vztek, nepojmenovatelná agrese, která se drala na povrch, aby se vybila na nevinné oběti, i později, když si ho odvedla do svého podkrovního pokojíku a on se vyřádil, jako kdyby sto let neměl ženu.

Říkala tomu milování.

A jeho vzteku říkala vášeň.

Bylo to stejně nepochopené jako všechno, co přišlo potom, jejich láska, jak říkala tomu, co mezi nimi bylo, pro co on nenacházel žádné pojmenování, co začalo ohňostrojem a přáním do budoucnosti, a přesto to žádnou budoucnost nemělo, od samého začátku ne. Tušil to již během prvních polibků, když alkohol a hormony odvály všechny pochybnosti, a věděl to nejpozději na Nový rok ráno, když mu se zamilovaným pohledem přinesla čerstvé kafe až do postele.

Vůně kávy ho v první chvíli potěšila. Potom uviděl její zamilovaný výraz.

Pil kafe a unaveně se na ni usmíval.

Jeho první lež. První z mnoha, které měly následovat. Aniž by chtěl lhát, dokonce aniž by chvílemi vůbec věděl, že právě lže. Jeho lež se každým dnem zvětšovala a každým dnem byla nesnesitelnější. Už dávno jí to měl říct.

Její hlas, který se prve ozýval ze sluchátka, její nuceně spokojené řečnění o plese, o jejich schůzkách, o zábavě a kostýmech a dalších bezvýznamnostech mu otevřelo oči. Nadešel čas, bez diskuzí nastal čas to celé ukončit.

Ovšem ne po telefonu. A už vůbec ne služebním telefonem. Rath zašilhal ke Gräfovi, kriminálnímu sekretáři, který soustředěně listoval nějakým spisem, a stroze si Kathi objednal do kavárny Uhlandeck. Aby si promluvili.

„Co chceš dělat na Ku’dammu, když jedeme do Schönebergu,“ zeptal se Gräf, aniž by zvedl oči od svých papírů.

„Ty jedeš do Schönebergu.“

Rath předal kriminálnímu sekretáři klíče od vozu a nechal se vysadit u Uhlandecku. Kathi tam poblíž pracovala.

A stejně se pořád ještě neukázala.

Rath zase otevřel Kriminalistický měsíčník, ve kterém si četl, než přišel číšník. Kriminální rada Gennat, jeho šéf na Alexu, v něm informoval o spektakulárním vyšetřování v Düsseldorfu, o děsivé sérii neobjasněných vražd, u kterých měl Gennat a pár vybraných berlínských kolegů pomoci tamní kriminální policii z nejhoršího. Rath tuto spolupráci odmítl, ačkoliv věděl, že zklame Buddhu a poněkud tím přibrzdí svou kariéru – být vybrán Gennatem bylo vyznamenání, něco, co se jen tak neodmítá. Ovšem sám Rathův otec ho od návratu do porýnské provincie odrazoval, i když šlo jen o Düsseldorf, a ne o Kolín. Moc nebezpečné, prohlásil kriminální ředitel Engelbert Rath, LeClerk se svými novinami by mohl vyčenichat, že Gereon Rath dál pracuje u policie, a pak by přišlo vniveč všechno, co před rokem zorganizovali.

K vzteku! Düsseldorfské sériové vraždy byly nejzajímavějším kriminálním případem Pruska za bůhvíkolik let: devět vražd, k tomu několik pokusů o vraždu, to vše během několika měsíců. Düsseldorfská policie vycházela z předpokladu jednoho pachatele, čímž ve městě rozpoutala nezvladatelnou hysterii. Gennat si o takových předčasných závěrech myslel svoje, pro každou jednotlivou vraždu dokázal identifikovat její zvláštní aspekty. Případ jako stvořený pro Měsíčník. Gennat psal v každém vydání o stavu vyšetřování, které se však ani s prominentní berlínskou podporou nehýbalo z místa. Vzhledem k nedostatku jiných prokazatelných výsledků vypsal Gennat podrobný seznam obětí: devět mrtvých a k tomu čtyři těžce a pět lehce zraněných, všechno během několika měsíců v oblasti Düsseldorfu. Šestadvacetiletá služebná Sch., jejíž osud Gennat s takovou naléhavostí popsal, přežila s těžkými zraněními jen díky tomu, že byl pachatel vyrušen.

Rath četl každé pokračování, zatímco držel pozice na Alexu a otravoval se s banalitami, se zbytky, které vrchní komisař Böhm nechal spadnout pod stůl – protože jak na potvoru to byl Buldok Böhm, koho Gennat po dobu své nepřítomnosti pověřil vedením oddělení vražd. A to pro Gereona Ratha znamenalo jen bezduché úkoly, jako pro nějakého poslíčka, nebo přinejlepším případy, které nikdo jiný nechtěl. Jako třeba případ Isoldy Heerové, která před dvěma dny v Schönebergu pustila hořák plynového sporáku, aniž by ho zapálila: sebevraždy, které sice daly spoustu práce, ale člověku u nich zaručeně nehrozilo nebezpečí, že se poskvrní slávou. Takových případů bylo momentálně hojně, sebevraždy byly tuto zimu na vzestupu. Většinou je zpracovávala místní kriminální policie v příslušných okrscích, ale některé to dotáhly až na Alex. A tam neomylně končily na psacím stole Gereona Ratha.

Deprimující práce.

Rath listoval časopisem a hledal místo, na kterém ho číšník vyrušil.

Bezprostředně poté Sch. na hrdle ucítila bodnutí nebo řez nože a začala volat o pomoc. Zdálo se jí, že na své volání okamžitě slyší odezvu. „Baumgart“ do ní bez rozmyslu bodal zepředu a nakonec jí zasadil prudkou ránu do zad. Při ní se, jak již zmiňováno, zlomila špice dýky a zůstala vězet v ráně…

„Telefon pro komisaře Ratha!“ Mezi stoly vykračoval poslíček a zvedal nad hlavu lepenkovou ceduli, na níž velkým hůlkovým písmem stálo slovo TELEFON.

„Komisař Rath prosím k telefonu!“

Rathovi trvalo pár vteřin, než mu došlo, kdo je hledán, a zvedl ruku jako ve škole. Několik hostí se po něm dívalo, když poslíček přistoupil k jeho stolu.

„Můžete jít za mnou, prosím…“

Rath položil na stůl časopis, aby mu nikdo neobsadil místo. Že by se Kathi chtěla telefonicky omluvit, uvažoval, zatímco následoval lepenkovou ceduli k telefonním budkám. Jestli to tak chtěla… Tak to prostě musí ukončit po telefonu!

„Kabina dvě,“ řekl poslíček.

Měli tu hned dva telefony, za prosklenými dveřmi z tmavého dřeva. Nad těmi vpravo svítilo světélko. Poslíček ukázal na mosazně lesklou dvojku hned vedle světélka.

„Zvedněte jenom sluchátko,“ řekl, „hovor už je přepojený.“

Rath vešel a zavřel dveře. Kulisa hlasů z lokálu skoro utichla. Uchopil sluchátko, zhluboka se nadechl a ohlásil se.

„Rathe? To jste vy? No konečně!“

„Pane vrchní komisaři?“ zeptal se Rath. Celkem zbytečně. Takhle do telefonu svá slova štěkal jen jeden člověk.

Vrchní komisař Wilhelm Böhm.

Buldok vlastnil neomylný instinkt, jak ho vystopovat ve zcela nevhodný okamžik. „Kde se potloukáte, člověče? Měl byste svoje spolupracovníky instruovat přesněji! Slečna Vossová mi ani nebyla schopna sdělit, co tam na západě vlastně děláte!“

„Isolda Heerová,“ zahuhlal Rath, „její sebevražda je potvrzena. Zpráva je prakticky hotová. Zítra ji dostanete na stůl.“

„Přešel jste mezi literáty? Nebo proč píšete hlášení v kavárně?“

„Kousek odsud pracuje jeden svědek a navrhl…“

„No, na tom nezáleží. Nechte tu nedůležitou blbost plavat a vyzvedněte si svého kriminálního asistenta…“

„Sekretáře…“

„… a jeďte do Marienfelde. Ateliéry Terra. Smrtelný úraz. Právě to k nám dorazilo. Kolegové z dvě stě dvojky požádali o pomoc. Bude to zřejmě složitější, než si mysleli.“

Anebo se kolegové na 202. okrsku strachují o přesný konec pracovní doby, pomyslel si Rath.

„Úraz,“ řekl. „To zní napínavě. Který ateliér že to byl?“

„Terra. Někdo spadl z lešení nebo něco podobného. Poslal jsem pro vás vůz, kolegové znají cestu.“

„Pak mi tedy zbývá jenom poděkovat.“

Böhm předstíral, že Rathův sarkasmus nepostřehl.

„Ach, pane komisaři,“ řekl jenom, „je tu ještě jedna věc.“

Do prdele! Nikdy nerozčiluj nadřízené!

„Ano?“

„Ten Wessel bude mít pohřeb zítra v pět. Chci, abyste se na ten spektákl šel podívat. Pochopitelně diskrétně.“ No jistě! Aby Buldok nenašel ještě něco, čím by mu zmršil víkend! Ideální kombinace: nevděčný úkol, nejlépe v sobotu odpoledne, kdy nemá službu, a stoprocentně bez jakéhokoliv významu pro další průběh vyšetřování!

„A čeho přesně si mám všímat, pane vrchní komisaři?“ zeptal se Rath. Neviděl nejmenší užitek toho, že se zítra bude motat na hřbitově, ne v takto politicky rozdmýchaném případě, který byl krom toho dávno objasněn. Tohle mohlo zajímat politickou policii, ale ne oddělení A.

„Snad vám nemusím vysvětlovat, jak pracuje kriminální policie,“ zpražil ho Böhm ze sluchátka. „Je to rutina. Mějte prostě oči otevřené!“

„Jistě, pane vrchní komisaři.“

Zdvořilého rozloučení nebylo zapotřebí, Buldok už zavěsil.

Návštěvy pohřbů obětí vražd skutečně patřily k rutinním úkolům oddělení A – až na to, že bylo jasné, že zítřejší pohřeb bude mít charakter politické demonstrace a rozhodně nepřinese nové poznatky v případu, který byl zcela jasný. Před šesti týdny jeden pasák střelil do obličeje mladého SA-Führera, který mu odloudil jednu z holek. Ten chlap už těch šest týdnů seděl ve vazbě a všechno přiznal, hájil se však nutnou sebeobranou, ačkoliv do cizího bytu vnikl násilím ještě s několika komunistickými kumpány. V neděli oběť zemřela a Goebbelsův Angriff dělal z mladíka, který se zamiloval do prostitutky a zaplatil za to životem, světce, mučedníka celého hnutí, „svědka krve“, jak tomu nacionalisté říkali.

Atmosféra tedy byla patřičně výbušná. Policie očekávala bitky mezi nacisty a komunisty a vyčlenila několik setnin pořádkové policie. A do tohoto ďáblova kotlíku ho Böhm chtěl poslat. Vrchní komisař možná doufal, že Ratha omylem sejme nějaký nácek nebo komouš.

Rath zůstal u telefonu, zavolal do Schönebergu a zastihl Gräfa ještě v bytě Isoldy Heerové. O pět minut později stál na chodníku před Uhlandeckem a čekal. Kathi stále nepřicházela. Teď už bylo na rozhovor pozdě.

Mordauto mu Böhm nedopřál. Ve druhé řadě na Ku’dammu zastavil zelený opel z vozového parku. Když kriminální sekretář Czerwinski uviděl čekajícího komisaře, vysoukal své těžké tělo ze sedadla spolujezdce a otevřel zadní dveře. Za volantem seděl kriminální asistent Henning. Rath si povzdychl. Plisch a Plum, jak se těmto nerozlučným kolegům na Hradě říkalo, nebyli zrovna těmi nejctižádostivějšími kriminalisty na Alexu, takže zřejmě proto mu je Böhm vždycky nadělil. Když se Rath vmáčkl na zadní sedadlo, Henning cvrnkl do klobouku. Kvůli dlouhým dřevěným tyčím a neskladné bedně nebylo vzadu skoro místo.

Rath zaklel. „Co je zas tohle?“

„Fotoaparát,“ odvětil Henning, „do kufru tohohle zasranýho opela se nevleze.“

„Do mordauta by se vlezl!“

Henning pokrčil rameny. „To potřebuje Böhm,“ řekl.

„Aby s ním jezdil k Aschingerovi nebo co?“ Henning se z povinnosti zasmál, jak se od jeho služební hodnosti očekávalo, pokud se nějaký komisař pokusil o vtip. Sotva se Czerwinski usadil na místě spolujezdce, šlápl kriminální asistent na plyn. Opel se s hvízdajícími pneumatikami otočil do opačného jízdního pruhu. Rath narazil hlavou o kloub pohyblivé střechy a zaklel. Když auto zahýbalo do Joachimsthaler Strasse, měl dojem, že ve zpětném zrcátku zahlédl Kathiin rudý zimník.

4 

Filmový ateliér se nacházel kousek od dostihové dráhy. Henning zaparkoval vedle pískově béžového buicku, který již stál na nádvoří. Gräf si pospíšil; zřejmě ho poháněla naděje, že bude moci pracovat na něčem jiném než na té deprimující sebevraždě, i kdyby to měla být jen nehoda. Když už nic, tak šlo aspoň o nehodu ve filmovém ateliéru. Třeba dokonce natrefí na Henny Portenovou.

Areál byl lemován dlouhou zdí z pálených cihel. Samotný ateliér se tyčil kus od cesty a vypadal jako předimenzovaný skleník, taková hora skla působila uprostřed nezdobné prušácké industriální architektury poněkud nepatřičně. Před vstupem hlídkoval strážník z 202. okrsku, tak nenápadně, že jeho modrá uniforma nebyla z ulice vůbec vidět.

„Tady tudy, pánové,“ řekl, když Rath mávl svým odznakem, a ukázal na velké železné dveře. „Váš kolega už je vevnitř.“

„Co se stalo?“ zeptal se Rath. „Víme jenom, že tu došlo k nějaké nehodě.“

„Nějaká herečka to schytala. Vprostřed natáčení. Víc taky nevím.“

Za Rathem to zafunělo. Henning se mořil s fotoaparátem, který vyložil z opelu. Strážník otevřel železné dveře a hubený kriminální asistent vmanévroval přístroj s neskladným stativem dovnitř. Rath a Czerwinski ho následovali.

Obrovská okna, kvůli kterým budova zvenčí vypadala jako skleník, tu zevnitř nebyla vidět. Pod stropem visely těžké plachty a i stěny kompletně zakrývaly pásy látky. Těžce naložený Henning si musel dávat pozor, aby nezakopl, všude po zemi se vinuly kabely, další byly napnuty napříč prostorem. Rath tou kabelovou džunglí obezřetně postupoval a rozhlížel se. Bylo to tu přecpané technickým zařízením. Světlomety na stativech, mezi nimi jakási prosklená kukaň připomínající nezdobenou zpovědnici. Za tlustým, dokonale vyleštěným sklem Rath rozeznal obrys filmové kamery. Druhá kamera stála na vozíku, uzavřená do těžkého kovového krytu, z něhož vyčníval jen objektiv. Hned vedle futuristický pult s nesčetnými ovladači, elektronkami a blikajícími světélky, na němž ležela sluchátka. Od tohoto pultu vedl kamsi dozadu tlustý kabel, tenčí kabely ho pak propojovaly s jakousi šibenicí, z níž visely dva černo-stříbrné mikrofony vznášející se jako dva tlustí pavouci nad salónem, jehož plocha byla zcela prosta kabelů a techniky. Luxusní parkety, nábytek z tmavého třešňového dřeva, dokonce i krb – vypadalo to, jako by elegantní hotelový pokoj zabloudil na nesprávnou adresu. A stejně tak nemístně působil uprostřed vší elegance ten shluk lidí: uválené košile vedle šedých a bílých pracovních plášťů. Jediný člověk, který svým večerním oblekem ladil s daným prostředím, seděl stranou na jedné ze skládacích židlí, které stály okolo parketu různě mezi stativy a svazky kabelů. Blonďatý muž skrývající tvář v dlaních. Stála u něj mladá žena v kostýmu barvy myší šedi a zdálo se, že ho chce utěšit, skláněla se nad ním a tiskla si jeho hlavu na šedivé břicho. Muž tu a tam nahlas zavzlykal, jediný identifikovatelný zvuk tady, protože v tom hroznu lidí na parketách mluvili všichni tak tiše, jako kdyby se tu skutečně dál točil zvukový film, jak vytrvale hlásal blikající štítek venku nade dveřmi.

Rath se protáhl okolo rozložitého stativu reflektoru, za Henningem a na scénu. Dal kriminálnímu asistentovi pokyn a ten složil těžký podstavec fotoaparátu na zem tak hlasitě, že se všichni ohlédli. Skupina se poněkud rozestoupila a Rath uviděl vedle dvou strážníků Gräfa. A pak uviděl, proč tu nikdo nemluví nahlas, proč se všichni odvažují nanejvýš tak šeptat. U Gräfových nohou se lesklo tmavě zelené hedvábí v málem elegantním nařasení, jako by bylo naaranžováno pro nějakou malbu, ve skutečnosti však halilo nepřirozeně pokroucené ženské tělo. Tvář nebylo možné rozpoznat, z poloviny byla úplně znetvořená, zuhelnatělá pokožka, syrové maso, popraskané puchýře. Druhá polovina byla zčásti skryta a dávala tušit, jak krásný ten obličej musel bývat. Rathovi se v mysli vynořil bůh Janus se dvěma tvářemi, pak doktor Jekyll a pan Hyde. Světlé blond vlasy vpravo zformovány do perfektního účesu, byly na levé straně skoro úplně sežehnuté. Hlava a trup mrtvé se vlhce leskly, hedvábí mokře lpělo na hrudi a břiše. Levou paži přišpendlil k zemi těžký světlomet.

Když Gräf uviděl Ratha, nechal strážníky stát samotné. Aby se dostal k šéfovi, musel obejít tělo.

„Ahoj, Gereone,“ řekl a odkašlal si. „Ošklivá věc. To je Winterová.“

„Kdo?“

Gräf se tvářil nevěřícně. „Betty Winterová. Neříkej, že ji neznáš.“

Rath pokrčil rameny. „Musel bych vidět obličej.“

„To radši ne. Je naprosto zohavená.“ Gräf polknul.

„Stalo se to uprostřed natáčení. Ten světlomet ji trefil úplně přesně. Sletěl támhle seshora.“ Kriminální sekretář ukázal vzhůru. „Dobře deset metrů. A ta věc je pěkně těžká. Navíc byla zapnutá, takže žhavá jako výheň.“

Rath zaklonil hlavu. Pod stropem visela ocelová konstrukce, úplná pavučina roštových lávek, na nichž byly upevněny celé baterie různě velkých světlometů, a mezi nimi ty splývavé pásy látky, které působily jako monotónní, chmurná vlajková výzdoba. Na některých místech visely rozměrné, těžké plachty ještě níž než osvětlovací můstky, které za nimi byly částečně skryty. Přesně nad tělem zela v řadách reflektorů mezera. Pouze černý, úplně napnutý kabel, který musel být tam někde nahoře stále zapojený do sítě, poukazoval na to, že na tom místě předtím něco viselo.

„K čemu tady potřebují tolik světlometů?“ zeptal se Rath. „Proč sem nepustí denní světlo zvenčí? Proto jsou snad filmové ateliéry ze skla.“

„Zvukový film,“ řekl Gräf, jako by se tím vše vysvětlovalo. „Sklo má špatnou akustiku. Proto tu museli všechno ověsit těmi látkami. Takhle se narychlo udělá z ateliéru pro němý film ateliér na film zvukový.“

„Ty se nějak vyznáš!“

„Bavil jsem se s kameramanem.“

Reflektor, který zasáhl herečku, byl mnohem větší než ty, které kriminální policie používala k nočnímu nasvícení místa činu: ocelový válec měl průměr basového bubnu. Přívodní kabel nemohl jeho pád prakticky ani zbrzdit, natož zastavit, potrhala se jenom jeho izolace, takže na některých místech prosvítaly holé dráty.

„A tohle monstrum má tu nebohou ženu na svědomí?“ zeptal se Rath.

Gräf zavrtěl hlavou. „Ano a ne.“

„Cože?“

„Nebyla hned mrtvá.“ Gräf polkl. „Musela řvát, jako by ji na nože brali. Ten rozžhavený světlomet ji doslova pekl, zvlášť když se přívod proudu nepřerušil, takže dál žhavil. A její kolega stál hned vedle…“

„Ta hromádka neštěstí ve smokingu?“

„Ano. Victor Meisner.“

„Toho, myslím, znám.“

Gräf zvedl obočí. „Takže chodíš do kina?“

„Viděl jsem ho v nějaké kriminálce. Celou dobu tam akorát šermoval bouchačkou a zachraňoval nějaké ženské.“

„Zachraňovat chtěl asi i teď. Jenom místo bouchačky použil kýbl vody na hašení. Ty tady stojí všude kvůli nebezpečí požáru. A jak to tak vypadá, dopřál tím Winterové hezkou ránu proudem. Každopádně okamžitě přestala křičet a vyletěly pojistky.“

„Takže by tu nehodu možná přežila?“

Gräf pokrčil rameny. „Počkáme, co řekne doktor. Její herecká kariéra ovšem skončila ve vteřině, kdy ji ten světlomet trefil. I kdyby to přežila, už by těžko vystupovala v milostných filmech.“

„Vypadá to, že ten nešťastník ví, co spáchal.“ Rath ukázal na vzlykajícího Meisnera.

„Vypadá to tak.“

„Už s ním někdo mluvil?“

„Kolegové to zkoušeli. Ale bezvýsledně.“

„Nereaguje?“

„Ne tak, aby z toho byla rozumná…“

Gräfa přerušilo hlasité zarachocení. Kriminální sekretář šlehl pohledem po Czerwinskim a Henningovi, kteří právě obřadně začali rozkládat stativ fotoaparátu.

„Asi bych to měl nafotit já,“ poznamenal. „Než kolegové ten fotoaparát rozeberou do mrtě.“

Rath přikývl. „Postarej se o to. Ať ti dva vyslechnou tady ty pěšáky a zapíšou si jejich osobní údaje. Předpokládám, že každý z nich něco viděl.“

Gräf udělal neurčité gesto. „Kameraman rozhodně viděl všechno. A režisér taky. To patří k jejich práci.“ Kriminální sekretář ukázal na štíhlého, šlachovitého muže, který právě klidným a naléhavým hlasem mluvil na dobře oblečeného pětapadesátníka s částečnou pleší. Rath přikývl. „Toho si hned poslechnu. A kde je člověk, který je zodpovědný za osvětlení?“

„Netuším. Nemůžu se starat o všechno.“

„Řekni Henningovi, ať ho najde a pošle ho za mnou.“ Gräf udělal čelem vzad a Rath se vydal k vzlykajícímu Meisnerovi. Herec měl momentálně do hrdiny hodně daleko. Když Rath stanul přímo před ním, přestal vzlykat a zvedl uslzené oči. Šedá myš ho konejšivě hladila po ramenou a Rath mu ukázal odznak. Muž na něj hleděl málem prosebně, obličej mokrý od slz. Pak se z něj rázem vyvalilo jeho zoufalství.

„Já jsem ji zabil,“ zvolal, „zabil jsem Betty! Panebože, co jsem to udělal?“

Meisnerovy prsty se zatnuly do Rathových nohavic. Asi nebyl dobrý nápad chtít si s tím mužem promluvit teď.

„Nikoho jste nezabil,“ řekl Rath, „byla to nehoda.“ Pokusil se vysmeknout ze sevření, ale nebylo to vůbec snadné. Šedá myš mu přišla na pomoc.

„To je v pořádku, Victore,“ řekla klidným hlasem, „slyšíš, co komisař říká.“

Žena herce uchopila za štíhlé ruce a jejich křečovité sevření povolilo. Odtáhla ho od Ratha a vmáčkla ho zpět do režisérského křesílka, kde zabořil tvář do její šedé sukně.

„Vidíte snad, že nemůže mluvit,“ řekla, „je v šoku! Doufám, že brzo dorazí lékař.“

Rath věděl, že doktor Schwartz je na cestě, ale pochyboval, že soudní lékař je tím správným člověkem, který by dokázal povzbudit křehkou duši jako je Victor Meisner. Podal ženě svou vizitku.

„Pan Meisner nemusí vypovídat hned, může přijít na prezidium,“ řekl. „Až na tom bude lépe. Nejpozději ale v pondělí.“

Žena se na něj dívala, ale Rath měl pocit, že její pohled prochází skrze něj. Napsal na vizitku datum a rovnou i čas. Jedenáct hodin. Delší lhůtu tomu nešťastníkovi při nejlepší vůli dopřát nemohl.

„Postarejte se o něj,“ řekl ženě. „Nejlepší bude, když ho doprovodíte do nemocnice.“

Žena zdráhavě přikývla, jako by to přesahovalo její kompetence.

„Dělej, prosím, co pán říká, Coro,“ uslyšel za sebou hluboký hlas. „Bude lepší, když se tu Victor nebude zdržovat déle, než je nutné.“

Když se Rath otočil, uviděl muže s prořídlými vlasy, který prve hovořil s režisérem. Cora odváděla Victora Meisnera k východu. Herec se za ní vlekl jako loutka s vytahanými provázky.

„Bellmann,“ řekl muž a natáhl k Rathovi pravici. „Filmová produkce La Belle. Jsem producent Bouře lásky.“

„La Belle?“ zeptal se Rath a potřásl nabízenou rukou.

„Myslel jsem, že tohle je Terra Film.“

„Prostory ano, ale ne produkce. Vlastní filmové ateliéry si může dovolit jen málo filmových společností. My přece nejsme Ufa,“ pravil Bellmann a znělo to skoro omluvně. Ukázal na režiséra, který také přišel blíž.

„Jo Dressler, můj režisér.“

„Jo?“

„Josef zní moc staromódně,“ prohlásil Dressler a napřáhnul pravici. „Zdravím vás, pane komisaři.“

„Pořád tomu nemůžeme uvěřit,“ řekl Bellmann. „Přímo během natáčení!“ Producent vypadal upřímně otřeseně. „Bouře lásky měla jít za dva týdny do kin.“

„Tak brzy?“ podivil se Rath.

„Čas jsou peníze,“ řekl Bellmann.

„Počítali jsme ještě se dvěma natáčecími dny,“ vysvětloval Dressler.

„Dnes a zítra.“

„Ten film už je skoro hotový?“ Dressler přikývl.

„Tragédie,“ řekl Bellmann. Potom se nervózně ušklíbl a opravil se. „Tedy ta nehoda, myslím. Ta nehoda je tragédie, film je samozřejmě komedie. Božská romantická komedie, něco naprosto nového. Božská v pravém slova smyslu.“

Rath přikyvoval, i když ničemu nerozuměl. „Viděl jste, jak se to stalo?“

„Ne.“ Bellmann vrtěl hlavou. „Když jsem dorazil, už tu ležela a nehýbala se. Ale Jo, ty přece můžeš panu komisaři povědět…“

Režisér si odkašlal. „No, jak jsem už říkal vašim kolegům… Bylo to těsně před koncem scény. Točili jsme ji napodruhé a fungovalo to opravdu dobře. Chyběla už jenom facka a zahřmění, pak bychom tu scénu měli hotovou…“

„Zahřmění?“

„Bouře lásky je o Thorovi, starém severském bohu hromů, který se zamiluje do berlínského děvčete a dvoří se jí coby hrabě Thorwald. A vždycky, když se ti dva sbližují, tak hřmí.“

Rath zase přikývl a myslel si svoje. Znělo to řádně zmateně, tenhle příběh. A tohle mělo Betty Winterovou proslavit?

„No,“ pokračoval Dressler, „a pak se ze stropu z ničeho nic zřítilo dělo.“

„Co se zřítilo?“

„Ten světlomet, který zasáhl Betty. Srazil ji na zem a pohřbil ji pod sebou. Bože, jak tam ležela a křičela a nikdo nedokázal pomoct – to bylo prostě děsivé…“

„A proč jí nikdo nepomohl?“

„Vám se to mluví! Víte, jak je takový světlomet žhavý? Ten jen tak nezvednete a neodtáhnete stranou!“

„Někdo ale pomoct chtěl…“

„Myslíte Victora?“ Dressler pokrčil rameny. „Já taky nevím, jak ho to napadlo! Byla to jejich společná scéna, stál přímo vedle ní, když se to stalo, kdo ví, co mu proběhlo hlavou. Člověk hned vedle vás, cítíte škvařící se kůži, slyšíte ho křičet, tak chcete pomoct! A jak křičela!“ Potřásl hlavou, jako by ze sebe chtěl tímto pohybem setřást tu vzpomínku a zrušit všechno, co se stalo. „Byli jsme všichni jako ochrnutí. Než jsme pochopili, co chce s tím vědrem dělat, už na ni vychrstl vodu.“

Dressler si odkašlal, než mohl pokračovat. „V tu chvíli přestala křičet, tělem jí projelo… takové prudké škubnutí… jako… jako kdyby se měla vzepřít ze země. A pak to prásklo, všechny pojistky vyletěly a zhaslo světlo.“

„A dál?“

„Trvalo pár vteřin, než jsme zase něco viděli. Já jsem u ní byl první, tedy myslím po Victorovi. Betty byla mrtvá.“

„Jak jste to zjistil?“

„Já… nahmatal jsem tepnu na krku, necítil jsem puls. Byla mrtvá.“

„To je neuvěřitelné, že,“ ozval se zase Bellmann, „nesmírná ztráta pro německý film.“

Rath se na producenta podíval. „Stává se něco takového často?“

„Co myslíte?“

„No, že z nebe padají světlomety. Ta konstrukce nahoře mi přijde poněkud chatrná.“

Zasáhl citlivé místo, Bellmann se okamžitě naježil.

„Poslyšte, pane komisaři, možná to vypadá poněkud provizorně, ale věřte mi, všechno je schválené a povolené, zeptejte se kolegů od stavební policie!“ Bellmann se dostával do ráže, každou větou mluvil hlasitěji. „Tohle je skleník, optimální pro snímání obrazu, ale ne zvuku. Proto se tu přestavovalo – stále ještě přestavujeme. Zvuková izolace, rozumíte. Ta je u zvukového filmu důležitější než denní světlo, kterého se bohužel musíme vzdát. Co se ovšem osvětlení týče, tam jsme byli vždy nejlépe vybaveni, naše reflektory patří k těm nejmodernějším, které v naší branži najdete, máme dokonce značku Nitraphot…“

Bellmannovi zřejmě došlo, jak nevhodné jsou jeho řeči vzhledem k tomu, že jeden moderní světlomet právě zabil herečku. Ztichl.

Rath nic nepodnikl proti rozpačitému mlčení, které následovalo. Někteří lidé se dají tichem vylákat ze zálohy. Bellmann se však ovládal. Tuto schopnost ve svém povolání nejspíš potřeboval. Režisér naproti tomu vypadal neklidněji, přešlapoval z nohy na nohu, jako by si potřeboval odskočit. Než však mohl říct cokoliv nerozmyšleného, přerušil mlčení Henning. Kriminální asistent přišel s drobným mužem v závěsu a představil jej jako Hanse Lüdenbacha.

Rath si střízlíka měřil. V šedivém plášti vypadal jako špatně placený domovník.

„Vy jste osvětlovač?“

„Vrchní osvětlovač.“

„Takže jste zodpovědný za ten světlomet, který se tam nahoře rozhodl trochu se proletět?“

Mužík otevřel ústa, aby něco řekl, ale Bellmann ho předešel.

„Pane komisaři! Zodpovědnost za tohle všechno přebírám přirozeně já!“ Zněl jako odstupující ministr, který chce předejít požadavkům opozice na svoje odvolání.

„Myslel jsem to spíš v praktickém smyslu,“ odpověděl Rath. „Někdo tady evidentně odvedl mizernou práci. A pokud to nebyl výrobce osvětlovacího zařízení, tak to musel být někdo z vašich lidí, pane vrchní osvětlovači.“

„Vyloučené,“ řekl Lüdenbach.

„Copak pravidelně nekontrolujete, jestli je tam nahoře všechno správně dotažené?“

„Ale ovšem! Dokud není světlo v naprostém pořádku, nedá se vůbec filmovat!“

„A s tím reflektorem bylo všechno v pořádku?“

„Ten byl dokonale seřízený. Bezvadné světlo. Proč selhalo uchycení, to vám nepovím, musel bych se na to nahoře podívat zblízka.“

„Což jste ještě neudělal?“

Lüdenbach zavrtěl hlavou. „Jak asi? Když vaši lidé člověku všechno zakážou? Že prý nemáme na nic sahat, to bylo první, co nám řekli.“

„Jistě.“ Rath přikývl. „V tom případě mi ukažte místo, kde ten světlomet visel,“ řekl a Lüdenbach ho nasměroval k úzkému ocelovému žebříku, který vedl přímou čarou rovnou do nebe. Rath přemýšlel, jestli člověk musí být tak hubený jako Hans Lüdenbach, aby ho ty konstrukce unesly. Jemu se nahoru příliš nechtělo, deset vratkých výškových metrů bez jištění v jeho případě spolehlivě stačilo, aby se mu čelo orosilo potem. Nedíval se pod sebe, když šplhal příčku za příčkou, stále za tím šedým pláštěm. Snažil se vyvarovat pohledu do hloubky i potom, když následoval Lüdenbacha po pohupující se lávce z roštů, která při každém kroku skřípala a rachotila. Sunul se vpřed, jeho ruce svíraly zábradlí a pokaždé, když chtěl udělat další krok vpřed, instinkt mu říkal, že se musí dívat na špičky bot. Skrze železný rošt pod nohama se mu podlaha filmového studia jevila nekonečně vzdálená. Seshora se mu naskytl pohled na pozoruhodný půdorys: vedle místnosti s krbem a mrtvou ženou se nacházela hotelová recepce a prostý pokojík jako pro služebnictvo, hned vedle pouliční kavárna. A dveře z pokoje s krbem vedly přímo na policejní služebnu i s arestem. Zřejmě to všechno bylo jevištěm pro Bouři lásky. Zezdola se oslnivě zablesklo. Gräf začal se svou prací. Rath se donutil hledět kupředu. Vrchní osvětlovač mu zmizel.

„Hej,“ zavolal Rath přes konstrukce. „Kde vězíte?“ Bludiště železných roštů bylo složitější, než se to zezdola zdálo. Byla to vina hlavně těch těžkých pásů látky, které visely ze stropu a clonily ve výhledu.

„Tady je to.“ Hlas vrchního osvětlovače zněl tlumeně, ale přicházel odněkud zblízka. „Kde jste se zapomněl?“ Když se Rath propracoval o dalších pár metrů vpřed, zase Lüdenbacha uviděl. Muž v šedém plášti dřepěl na lávce asi tři metry od něj. „Hned jsem u vás,“ řekl Rath.

„Ničeho se prosím nedotýkejte.“

Ruce už ho bolely, čelo se mu lesklo potem, ale nedával na sobě nic znát a sunul se dál. Lüdenbach ukázal na jakýsi úchyt.

„Tady,“ zabručel muž v šedém plášti a Rath si dřepl vedle něj. „Podívejte se na to, to snad není pravda!“

„Aha?“

„Tady by správně měl být svorník,“ vysvětloval Lüdenbach. „Ten se musel uvolnit. To ale není možné, všechny jsou jištěné závlačkou.“

Rath si uchycení prohlížel zblízka.

„Možná se zlomil. Ten svorník.“

Lüdenbach bezradně pokrčil rameny. „V tom případě je tu pořád ještě ten na druhé straně,“ poznamenal. „Tady.“ Na druhé straně držáku se jim však naskytl úplně stejný obrázek: žádný svorník.

Lüdenbach zavrtěl hlavou jako roztřesený stařec.

„To není možné,“ zamumlal, „to snad není možné.“

Zase vstali. Rath se držel rozkolísané lávky a jeho zpocené ruce se okamžitě zase křečovitě sevřely. Dělalo se mu špatně od žaludku. Hans Lüdenbach naproti tomu stál na pohupující se konstrukci tak jistě jako lodivod na rozbouřeném moři.

„Tohle se vůbec nesmí stát.“ Lüdenbach stále vrtěl hlavou. „Proto jsou ty světlomety dvojitě jištěné. Kdyby se zlomil jeden svorník, pořád je tu ještě ten druhý na druhé straně.“

„Možná někdo chtěl ten světlomet přesměrovat a zapomněl potom všechno správně utáhnout,“ zkusil to Rath.

„Rozhodně ne přímo při natáčení!“

„Nějak se ten reflektor ale uvolnit musel. Dvojnásobná únava materiálu mi přijde mnohem nepravděpodobnější než ta možnost, že tu někdo prostě odvedl mizernou práci.“

Lüdenbach zrudl. „Moji lidi neodvádějí mizernou práci,“ rozčiloval se. „A zrovna Glaser! Ten přece rozumí řemeslu!“

„Kdo?“

„Peter Glaser. Můj asistent. Měl to světlo na starosti.“ Rathovi šla zpomalenost toho mužíka na nervy.

„A proč,“ zeptal se s ledovou vlídností, „se ten člověk dávno nehlásil u mě?“

„Vy jste chtěl sem nahoru se mnou! A myslíte, že bych s ním hned nemluvil sám, kdybych věděl, kde se potlouká?“

„Cože?“

„Ještě dneska ráno tady nahoře všechno seřizoval.“

„A teď?“

Lüdenbach pokrčil rameny. „Teď je pryč.“

„Jak dlouho už?“

„To já nevím. Už jsem ho nějakou dobu neviděl.“ Lüdenbach rozhodil rukama. „Od dnešního poledne, pokud ne dýl. Možná onemocněl.“

„Nehlásil odchod?“

„O ničem nevím.“

Rathovi došla trpělivost. „Milý pane,“ zavrčel. „Pokud chcete dneska udělat aspoň něco smysluplného, tak mi urychleně ukažte, kudy se odsud dostanu!“

Hledání Petera Glasera nepřineslo žádný výsledek. Když vyšlo najevo, že toho člověka nikde v ateliéru neseženou, vyslal Rath Henninga s Czerwinskim na adresu pohřešovaného asistenta, kterou jim ochotně poskytl Bellmann, aniž by si odpustil zdůraznit, jak spolehlivým zaměstnancem zrovna tento Peter Glaser je. Muži z IS, kteří mezitím dorazili spolu se soudním lékařem, lezli po čtyřech po zemi a pátrali po dvou svornících, zatímco si doktor Schwartz přidřepl vedle těla a prohlížel si spáleniny na hlavě a na ramenou. Kronbergovi lidé hledali tak systematicky, jak jsou toho schopni pouze příslušníci identifikační služby, a přesto to byl Gräf, kdo nakonec našel jeden ze svorníků, nenápadný, olejově černý kousek kovu, který se zakutálel pod stojan reflektoru.

Lüdenbach potvrdil, že je to jeden ze svorníků z úchytu světlometu. Žádný zlom, součástka byla neporušená a skončila v plechové krabici IS, aby byla dále prozkoumána.

Druhý svorník však nebyl k nalezení, ani závlačku nenašli.

„Takže jsme tady těm filmařům jenom zdarma vysmýčili podlahu?“ nadával jeden z techniků.

„No, tak máme aspoň jeden z těch čepů,“ prohlásil Gräf a Rath přikývl.

„A Glaser má možná ten druhý,“ řekl. „Chtěl se zbavit důkazů, ovšem ten druhý kousek se mu najít nepodařilo, než se odsud vypařil.“

„Vážně si myslíš, že nechal ten světlomet spadnout úmyslně?“ zeptal se Gräf. „Možná byl jenom moc zbabělý na to, aby přijal odpovědnost, takže po té nehodě vzal roha.“

Rath pokrčil rameny. „Dohady nás nikam neposunou. Každopádně tady někdo něco důkladně podělal, to je celkem…“

„Pane komisaři?“

Rath se ohlédl. Blížil se k nim nějaký mladík a pohupoval schránkou na filmové kotouče.

„Kameraman,“ našeptával Gräf. „Harald Winkler.“

„Pane komisaři,“ začal Winkler, jehož vlasy navzdory mládí již začínaly řídnout, a ukázal na kovovou krabici, „myslel jsem, že tohle by vás mohlo zajímat.“

„Co?“

„To neštěstí. Jestli chcete, můžete se sám podívat, jak se to stalo.“ Kameraman pozvedl krabici. „Tady je všechno zachycené.“

„Vy jste tu nehodu nafilmoval?“

„Filmoval jsem tu scénu. Kamera pořád běžela. Já… bylo to jako instinkt, řekl bych. Prostě jsem to dál zabíral. Dokud nezhaslo světlo. Třeba vám to nějak pomůže. Rozhodně tu není žádný lepší očitý svědek než moje kamera. Ta je neúplatná!“

Rath pokýval hlavou. „A kdy se na to můžu podívat?“

„Nejdřív v pondělí. Musí to nejprve do filmové laboratoře. Jestli chcete, zamluvím pro nás promítací místnost.“ Winkler Rathovi podával vizitku. „Zavolejte mi…“

Kameraman se mu v tu chvíli nedíval do očí, ale hledal kamsi za jeho rameno. Taky Gräf otočil hlavu. Rath se ohlédl a spatřil půltucet objektivů.

Přes strážníka před vchodem se nějak dostala celá smečka reportérů. Než stačil kdokoliv z policistů zasáhnout, rozpoutala se bouře blesků. Alespoň že tělo již bylo zakryté.

„Kdo sem tu bandu pustil?“ zasyčel Rath na svého sekretáře.

Gräf okamžitě přešel do akce. „Tohle je místo činu, a ne tiskový klub, pánové,“ hartusil a dal pohybem hlavy znamení strážníkům. To ani nebylo nutné, modří už začali vytlačovat reportéry ke dveřím. Ozvaly se protesty.

„Nechte toho! Tohle nám dělat nemůžete!“

Správný okamžik pro pár zdvořilých slov. Rath popošel, aby na něj dobře viděli. „Smím vás požádat, abyste opustili prostor a nerušili vyšetřování?“ pronesl. „A zanechte prosím fotografování!“

Vlídně se usmíval na couvající houf, který neměl proti mužům v uniformách žádnou šanci.

Někteří na ústupu ještě pokřikovali otázky.

„Byla to nehoda, nebo vražda?“

„Kdo má Betty Winterovou na svědomí?“

Překřikovali se navzájem, zatímco byli nemilosrdně tlačeni k východu. Modří odváděli dobrou práci.

„Pánové,“ řekl Rath, „děkuji vám za pochopení. Budeme vás o postupu vyšetřování včas informovat.“

„Chcete říct hned na tiskové konferenci?“ zeptal se jeden reportér, který byl právě prostrkován dveřmi ven. Šlehl poslední blesk, Rathovi přímo do očí a na pár vteřin ho oslepil, pak se železné dveře přibouchly a mumraj skončil.

„Jak se sem ti lidi dostali?“ zeptal se Rath. „Myslel jsem, že je vstup hlídaný!“

„To taky je,“ mínil Gräf. „Museli sem vlézt zadním vchodem.“

„A proč někdo nestojí i tam?“

Přišel k nim Bellmann a vmísil se do rozhovoru.

„Promiňte, pane komisaři, vaši kolegové o druhých dveřích nevěděli. Zapomněl jsem je na ně upozornit.“

„A jak o zadním vchodu věděli ti novináři? Odkud vůbec věděli, že se tu něco stalo?“

Bellmann pokrčil rameny. „Berlínští reportéři jsou důvtipní. Takovéto události nemůžete udržet pod pokličkou. Proto je taky svolána tisková konference. Hned tady vedle. Byl bych rád, kdybyste se jí vy a váš kolega…“

„Cože jste svolal?“ Rath tomu nemohl uvěřit. „Tady zahynul člověk a vy myslíte jen na to, jak se s tím dostat do novin?“

Bellmann se tvářil lehce uraženě. „No dovolte, pane komisaři! Máte vůbec potuchy, co se dnes stalo? Velká Betty Winterová je mrtvá! Její publikum má právo se to dozvědět.“

Rath hleděl producentovi do očí. „Ještě jedna taková svévolnost a udělám vám pořádné problémy, milý pane!“

„Jestli a jak ve svých prostorech informuji tisk, je jenom moje věc,“ tvrdil Bellmann.

„Ale jistě,“ řekl Rath a usmál se na něj. „A je jenom moje věc, jestli vám ty problémy udělám nebo ne!“

5 

Volá číšníka a objednává si ještě jedno ledové víno.

Potřebuje víc vína. Správně měl už dávno začít s jídlem, jeho tělo volá po cukru.

„Mám už pánovi přinést lístek?“

„Počkejte ještě.“ Zavrtí hlavou. I když pomalu začíná tušit, že dnes zůstane sám.

Ona už má hodinu zpoždění.

Neví, proč nepřišla, ale nepochybuje, že za tím musí být něco důležitého. Nenechává ho tu jen tak sedět, on ví, že se dávno chytila. Není důvod měnit plány, ona na ty záběry zítra dorazí.

Kde je ten číšník? Musí si dát víc vína!

Zvykne si někdy na to, že cukr mu může zachránit život?

Zvykneš si na to. Matčin úsměv.

Budeš muset.

Jeho nevěřícný pohled na vinnou sklenici. Můžu?

Musíš.

Musím.

Opatrně pije a cítí sladkost, cítí, jak mu stéká hrdlem. Víno. Sladké ledové víno.

Sen, který se zdál léta. Vyplňuje se.

Sedí v restauraci, on a matka. Na oslavu dne. První injekce. První, kterou si dal sám, první injekce po dnech na klinice. Po všech těch pokusech s inzulínem.

Zase mezi živými. Po letech čekání. Na smrt. Podruhé se narodil.

Číšníci s předkrmy. Naráz staví křišťálové misky na bílý ubrus.

Matčin úsměv. Jez, chlapče.

Nemůže jíst, slzy mu tečou, bez zábran se rozvzlyká, závojem slz vidí její zaražený výraz.

Pohladí ho po ruce, on ucukne, nesnese její dotyk, nedůvěřuje její lásce, nerozumí její lásce, nevěří jí tu lásku.

Už je to pryč. Všechno napravím. Jsi přece můj hodný chlapec.

Otře si slzy, vezme vidličku a opatrně ochutnává. Na jazyku cítí čerstvé kraby, kopr, sladkost rajčat. Sladkost ho přemáhá, zaplavuje jeho tělo.

Matka se usmívá, šťourá ve své misce, aniž by jedla. Jenom se usmívá, vrtá se v jídle a upřeně ho pozoruje, jak k ústům nese druhou vidličku a třetí. Neměla by se na něj dívat, není žádnou jarmareční senzací, žádný sloní muž, žádná zrůda, žádný div světa.

Budeš moct žít jako všichni ostatní. Žít s ostatními. Konečně si taky vezme sousto.

Mlčky jedí, číšník jim dolévá sklenice vínem. Otře si rty ubrouskem a zvedne sklenku.

Na život!

Na život.

Pijí ledové víno, sladké ledové víno. Co teď budeš dělat?

Budu studovat. To je dobře.

Studovat medicínu.

Chce ho zase chytit za ruku, avšak její pohyb ustrne ještě dřív, než dojde k dotyku, stáhne ruku zpět. Smutek v jejích očích.

Můj chlapče, můj hodný chlapče!

Číšníci přinášejí další chod. Jako jeden muž zvedají z talířů stříbrné poklopy.

Stále tomu nedokáže uvěřit. První pořádné jídlo. První pořádné jídlo po letech nekonečného hladovění.

Je to pryč. Všechno bude dobré. Tomu doopravdy věřil.

Tenkrát.

Mýlil se, dokonale se mýlil.

Dívá se na hodinky. Ne, ta už nepřijde. Nesmí jí to zazlívat, nemůže jí to zazlívat, je to cena za utajení jejich schůzek. Pokud jí do toho něco vstoupí, nemá mu jak odřeknout. To teď není důležité.

Důležité je, aby se nikdo nedozvěděl o jejich plánech. Důležité je, aby zítra přišla na zkušební záběry.

Důležité je, aby se naplnilo její poslání. Konečně přichází číšník s vínem.

6 

Na berlínských silnicích tou dobou panoval slabý provoz, Rath mohl přidat plyn a hnát buick po namoklém asfaltu směrem na sever, přes Tempelhof. Gräf seděl na sedadle spolujezdce a nenápadně se přidržoval madla dveří. Pravděpodobně právě litoval, že nejel s Plischem a Plumem.

Za jiných okolností by Rath možná bral ohledy, ale ne teď, rychlost ho uklidňovala a k čemu jinému, zatraceně, sportovní auta byla?

„Gereone, já nikam nespěchám,“ ozval se kriminální sekretář opatrně.

„Takový auťák je potřeba občas provětrat.“

„Mě ten kretén rozčílil úplně stejně jako tebe! Proto si ale nemusíš vybíjet zlost na plynovém pedálu a nemusíš nás rozmáznout o nejbližší lucernu!“

Rath skutečně zvolnil – semafor na Flughafenstrasse měl červenou.

„On přijde o hlavní hrdinku a okamžitě v tom větří kšefty,“ vztekal se. „A pak ten hraný smutek! Nejradši bych toho Bellmanna zašil!“

Jeho hněv měl důvod: Bellmannovu improvizovanou tiskovou konferenci. Aby si nad tou záležitostí udrželi kontrolu, museli se jí zúčastnit, odpovídali na dotazy k okolnostem smrti filmové herečky tak vyhýbavě, jak jenom dovedli, a hlídali si Bellmanna. Reportéři neskrývali své rozhořčení z toho, jak je policisté nechali vyhodit z ateliéru. O to víc viseli na rtech Bellmannovi, který dokonce zařídil kafe a keksy. Producent se vyžíval v nesnesitelně jímavých výkladech o nedostižném hereckém umění velké Betty Winterové, jejíž příliš předčasnou smrtí přišel německý film o jeden z největších a nejnadějnějších talentů.

„Uděláme všechno proto, abychom Bouři lásky přece jen uvedli do kin, i kdyby jen jako fragment,“ dokončoval a skutečně ve svých očích vyčaroval vlhký lesk, „to velké Betty Winterové dlužíme. Můžete to klidně takto napsat! Tento film je jejím odkazem! Ukazuje, jakou budoucnost mohl mít německý mluvený film, kdyby…“

Když Bellmann zmlkl uprostřed věty a odvrátil se od novinářů s kapesníkem před obličejem, zařval by Rath nejraděj: Ale hovno! Taková fraška! A na pódiu i kriminalisté Rath a Gräf jako komparzisté dobří tak akorát na jednoslovné hlášky. Znovu se už tím filmobaronem napálit nenechá, to si Rath přísahal.

Na semaforu naskočila zelená a on přidal plyn. Kola buicku se krátce protočila, načež vůz zase vypálil kupředu.

„Hajzl jeden,“ nadával Rath.

„Bellmann je hajzl, o tom žádná,“ pravil Gräf a zase se pokoušel něčeho chytit, „ale to není zločin. Ani obchodní zdatnost není zločin. Nemůžeme nikoho zavřít kvůli tomu, že se snaží vytřískat kapitál z něčí smrti.“

„Jedině, že by tomu někomu k té smrti pomohl.“

„Pokud mu pomohl vědomě. Jak to tak vidím, mají tu herečku na svědomí dva smolaři, Glaser a Meisner. Politováníhodný řetězec nešťastných okolností. Jeden smolař se sesypal, druhý prchá před svou vinou. I když ji zabila elektřina, tak skutečným viníkem smrti Betty Winterové je ten osvětlovač a on to nejspíš tuší. Člověk by ho politoval.“

„Utekl, to je vždycky podezřelé.“

„Najednou se musel poprat s faktem, že má na svědomí člověka,“ řekl Gräf. „To neunese každý. Ty bys to zvládl?“

Rath mlčel a díval se na vozovku. Z boční ulice vyjel taxík a Rath sundal nohu z plynu. Čím dále na sever, tím víc provoz houstl. Konec s opájením rychlostí.

„Ještě pivko v Mokrém trojúhelníku?“ zeptal se Gräf opatrně, když u Hallesches Tor odbočili do Skalitzer Strasse.

Rath zavrtěl hlavou. „Dnes ne. Můžu tě tam ale vyhodit, jestli chceš.“

„Tak špatně, abych pil sám, na tom ještě nejsem,“ řekl Gräf. „V tom případě mě raději zavez domů.“

Kriminální sekretář bydlel v jednom pokoji u Schlesischen Tor. Pro Ratha to nebyla velká zajížďka, rozloučil se s Gräfem cvrnknutím do klobouku a vracel se zpátky na Luisenufer. Když kráčel přes zadní dvůr, uviděl, že se v jeho bytě v prvním patře svítí.

V posledních hodinách na Kathi vůbec nepomyslel, teď si uvědomil její červený kabát ve zpětném zrcátku, vzpomněl si na čekání v kavárně. Chvíli postál před dveřmi do bytu, než je otevřel, a zhluboka se nadechl, jako kdyby měl před sebou dlouhý ponor.

Vedle Kathiina červeného kabátu visel na věšáku ještě druhý, tmavý pánský kabát. Z obýváku broukala muzika tlumená zavřenými dveřmi. Nějaká z jejích děsných desek se šlágry. Normálně by dokázal zabránit tomu, aby položila na gramofon něco takového, ale když byla sama, nemusela brát ohledy.

Až na to, že teď sama nebyla.

Z obýváku vycházel smích, Kathiino potrhlé chichotání a něčí bas.

Koho to sem zatraceně přivlekla?

Rath si nechal klobouk a kabát, v duchu pozvedl pěsti a otevřel dveře. Tohle se jí v každém případě podařilo: byl v tom správném rozpoložení, aby ji vyhodil, připraven na pořádnou scénu.

Až pohled na jejího hosta odklonil jeho vztek jiným směrem.

Kathi k němu byla otočená zády a dál se smála nějakému vtipu. Naproti ní seděl starší pán s pěstěným bílým knírem a právě zvedal ze stolu koňakovou sklenku. Muž, kterého skoro rok neviděl a který překvapeně vzhlédl a potěšeně se na něj usmál.

„Gereone,“ řekl bělovlasý návštěvník, „tak tady tě máme!“

Rath neodpověděl, došel ke gramofonu a zastavil to kvílení.

„Gereone,“ řekla i Kathi. Víc nic. Zdálo se, že má kvůli gramofonu špatné svědomí. Normálně ji k němu nepouštěl.

On sám stále nic neříkal, nejprve založil jinou desku. Big Boy s Beiderbeckem na kornet, dárek od Severina. Po několika prvních taktech přidal na hlasitosti.

Kathi ihned vycítila bouřkové napětí. Kvapně vstala.

„Půjdu umýt nádobí,“ řekla a zmizela do kuchyně.

Perfektní hospodyňka.

Rath počkal, až dveře obývacího pokoje zacvaknou, potom se posadil do křesla, které bylo ještě zahřáté od Kathi, a zadíval se na bělovlasého muže.

„Dobrý večer, tatínku,“ řekl nakonec. „Buď tu jako doma.“

Engelbert Rath si nejprve odkašlal.

„Mohli bychom ze všeho nejdřív ztlumit tu hudbu?“ zeptal se a poposedl. „V tom hluku člověk nerozumí vlastnímu slovu!“

„Takhle po práci odpočívám.“

Engelbert Rath vstal. Chvilku to trvalo, než našel správný knoflík, kterým se mu podařilo gramofon ztišit. Až tolik, že bylo z kuchyně slyšet zvuk tekoucí vody. Jeho pohled ulpěl na sbírce desek dole v polici a on zavrtěl hlavou. „Ty stále ještě posloucháš tu černošskou muziku?“ zeptal se.

„Podnikls tu dalekou cestu, abys mi řekl tohle?“

„Desky z Ameriky?“

„Opravdu chceš mluvit o Americe?“

Engelbert Rath na to nereagoval. „Máš nový případ? Slečna Preussnerová mi o tom vyprávěla.“

Takže ji číšník v Uhlandecku skutečně informoval.

„Mrtvá herečka,“ řekl. „Ve filmovém studiu.“

„Škoda, že se nemůžeš podílet na těch případech v Düsseldorfu.“ Engelbert Rath se přehraboval ve své hnědé aktovce. „Matka tě pozdravuje. Něco ti posílá. Tady…“ Vytáhl na světlo světa cosi zabaleného v dárkovém papíře a ovinutého barevnými stuhami. „K narozeninám.“

„Díky,“ řekl Gereon a odložil balíček stranou. „To ještě pár dní počká.“

„Matka říkala, ať ti to přivezu. Je to jistější než poštou.“

„Takže mě nepřijedete navštívit?“

Engelbert Rath rozhodil rukama. „Matka by ráda přijela,“ řekl, „ale vždyť ji znáš, ta sama do vlaku nesedne.“ Odkašlal si. „A já… No co, je to zrovna Popeleční středa, nemám možnost v takový den zmizet z Kolína. Po ranní mši je recepce na radnici a večer ryba v kasinu, tam prostě nemohu…“

„V pořádku. Opravdu mi nemusíš recitovat svůj plánovací kalendář.“

Engelbert Rath ukázal na balíček. „Dárek od nás už máš.“

Posadil se zpět na pohovku. Oba mlčeli. Z kuchyně bylo slyšet šplouchání a cinkot porcelánu. Kathi dělala všechno, co čeho se pustila, s notným elánem.

„Je milá ta tvoje snoubenka,“ řekl Engelbert Rath nakonec.

„Nejsme zasnoubení.“

Engelbert Rath se tvářil překvapeně jen pár vteřin.

„Hm, na ty nové mravy si nikdy nezvyknu,“ řekl. „Rozhodně je to svědomité děvče. Taky ses mohl zmínit! Už jsem si myslel, že jsem si spletl adresu. Slečna Preussnerová však hned věděla, kdo jsem!“

„Asi proto, že mám na nočním stolku tvou fotku.“ Dokázal to, konečně se Engelbert Rath zatvářil kysele.

„Nechápu, co to má znamenat,“ řekl. „Já navštívím svého syna a čeká mě takové přijetí!“

„Cos čekal? Žiju v tomhle městě skoro rok a nikdo z vás mě ani jednou nenavštívil… A teď mě tu bez ohlášení přepadneš a myslíš si, že ti natáhnu červený koberec?“

„Měl by sis nejprve zamést před vlastním prahem, chlapče,“ pronesl Engelbert Rath. Nemusel zvyšovat hlas, aby svým slovům dodal důraz. „Ty ses u nás jedinkrát ukázal, co bydlíš v Berlíně? Nestrávil jsi v Kolíně ani Vánoce! Víš, jakou radost by z toho matka měla! Namísto toho sis nechal napsat službu ve svátek – i když by ti Karl dal volno.“

„Odkud to všechno víš? Tys mě špehoval?“

„Nemusím tě špehovat, abych tohle věděl. Jsem policista.“

„Proč na to jenom pořád zapomínám?“

Engelbert Rath nyní pohlédl na syna a vypadal unaveně. „Vídáme se tak zřídka, Gereone,“ řekl, „neměli bychom se ještě hádat. Jsi jediný syn, který mi zbyl.“

Jistě, protože odmítáš dát šanci Severinovi, pomyslel si Gereon.

„Proč jsi tady?“ zeptal se.

Engelbert Rath si nejprve odkašlal. „Máme domluvenou schůzku,“ řekl. „Jeden přítel potřebuje tvoji pomoc.“

„Nevzpomínám si, že bych si domlouval nějakou schůzku.“

„Se slečnou Preussnerovou jsem už mluvil.“ Engelbert Rath ukázal bradou ke kuchyni, kde Kathi stále ještě rachotila nádobím. „Souhlasila s tím, že tě na chvilku unesu. Nebude to trvat dlouho. V devět, o půl desáté jsi zpátky. Klobouk a kabát si nechej. Musíme do Kaiserhofu.“

Přesně to na svém otci nesnášel. Engelbert Rath musel mít všechno pod kontrolou, všude mít natažené svoje nitky, usměrňovat věci, o které se ho nikdo neprosil, pořád a pořád dokola. Ještě víc ovšem Rath nenáviděl sebe sama, že byl vůči těmto uzurpátorským pokusům svého otce tak bezbranný. Jenže ve starém pánovi bylo něco, co mařilo veškeré snahy o odpor.

„Já jsem věděl, že je na tebe spolehnutí, Gereone,“ řekl Engelbert Rath a vstal. „Pokud si pospíšíme, stihneme to ještě včas.“

Otcova pravice ho postrkovala ke dveřím. Nemohl se bránit. Poslechl, tak jako pokaždé.

Když vyšli do síně, otec a syn, stála Kathi ve dveřích do kuchyně, v ruce utěrku, pomník německé hospodyňky, a usmívala se na ně. Gereon jí krátce pohlédl do očí, když se loučil.

Její pohled říkal všechno.

Tušila to. A nechtěla si to připustit.

Na Moritzplatzu provoz značně drhnul, skoro celou šířku vozovky blokoval pošramocený náklaďák a strážník musel pouštět auta kolem místa nehody pouze jednotlivě. Byla to mlčenlivá cesta.

„Americký vůz?“ zeptal se Engelbert Rath pouze, když se zabořil do sedadla spolujezdce. Z jeho tváře byl čitelný despekt a Gereon zlostí už raději nic neříkal.

Otec prolomil mlčení, teprve když se zasekli na Moritzplatzu. „Měli jsme si vzít taxi,“ huboval a v Gereonových uších to znělo jako výčitka.

„Ten by tu uvízl úplně stejně jako my,“ prohlásil podrážděně.

Konečně se jelo dál, strážník mávl jejich buicku, ať projede kolem nehody dál do Oranienstrasse. Než přetnuli Leipziger Strasse, museli ještě chvíli čekat na semaforu, jinak už projeli snadno. Gereon dělal, co mohl. Evidentně to nebylo dost dobré.

„Pozdě,“ oznámil Engelbert Rath, když na Wilhelmplatzu vystupoval z auta. „Máme deset minut zpoždění!“ Víš, co mi můžeš, pomyslel si Gereon a dával si se zamykáním auta načas. Otec již chvátal ke vstupu do hotelu. Hotel Kaiserhof a jeho kuchyně byly oblíbené u politiků a vysokých úředníků z blízké Wilhelmstrasse, takže přesně to pravé pro Engelberta Ratha, který syna sebevědomě vedl do restaurace v přízemí. Dokonce i směsice hlasů zněla v sále s dubovým obložením kultivovaněji než jinde, cinkání sklenic bylo tlumenější, lidé jako by se bavili, pili a jedli se zataženou ruční brzdou.

Gereon kráčel za otcem. Engelbert Rath působil jako někdo, kdo se vyzná. Cílevědomě mířili ke stolu, u něhož sedělo několik tmavě oděných mužů, kteří vypadali, jako by je šofér do sálu přivezl rovnou ze schůze říšského sněmu. Byl to jeden z těch stolů, které stačí vidět a člověk hned ví, kdo u nich má hlavní slovo. Muž, který tam seděl zády ke stěně, měl tvář jako indiánský náčelník. Vysoké lícní kosti, neproniknutelný pohled. Pohled, který okamžitě analyzoval oba Rathy. Výraz tváře se nezměnil, muž něco tiše sdělil svým společníkům a vstal.

Engelbert Rath se vrhl k indiánovi.

„Omlouvám se za zpoždění, Konrade,“ začal, „ale policejní služba… I v Berlíně… Můj syn…“

„Dobrá, dobrá, Engelberte! Noční vlak mi jede až za dvě hodiny,“ uklidňoval ho muž ve fraku a nepřístupné indiánské oči hleděly málem přátelsky. „Takže?“ zeptal se. „Jak se vede mladému Rathovi? Už se sžil s říšským hlavním městem?“

Gereon si s indiánem potřásl rukou.

„Děkuji za optání, pane primátore!“

„Tituly vynechejte. Žádný primátor a žádný prezident státní rady, prosím! Sešli jsme se tu čistě soukromě. Tři Kolíňané v Berlíně.“

Gereon se uctivě usmíval.

„Přesuňme se do baru,“ řekl indián. „Nechal jsem nám rezervovat místa.“

Číšník je doprovodil ke stolku, na kterém již kromě cedulky Reservé stála v chladiči lahev vína Zeltinger Kirchenpfad. Jejich hostitel nenechával nic náhodě. Možná právě proto si kriminální ředitel Engelbert Rath s primátorem tak dobře rozuměl, nehledě na to, že byli straničtí kolegové. Otec však uměl být zadobře s každým, kdo mohl nějak prospět jeho kariéře. A s úspěchem. Svého času nejmladší vrchní komisař kolínské policie, dnes kriminální ředitel.

„Tak! Zde můžeme nerušeně hovořit,“ řekl indián a přidělil jim místa. Počkal, až číšník naplní další dvě vinné sklenice, načež začal.

„Jsem rád, že si tvůj syn udělal čas, Engelberte,“ řekl.

„Už jsi ho informoval, o co se jedná?“

„Ne v tak delikátní záležitosti!“ Engelbert Rath zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že bude nejlepší, když to uslyší přímo od…“

„Pojďme si nejprve připít!“ Indián pozvedl sklenici s vodou, která stála před ním.

Oba Rathové zvedli vinné sklenky a napili se. Na Gereonův vkus bylo to víno jednoznačně sladké, avšak otec stáhl rty do uznalé grimasy a přikývl. „Skutečně dobré pití, Konrade.“

„Já přece vím, co rád piješ, Engelberte!“ Jejich hostitel odložil sklenici a odkašlal si. „Nuže pojďme rovnou k věci,“ prohlásil. „Jedná se o nepříjemné záležitosti, o dost nepříjemné záležitosti…“

„To nebude problém. Policie se zabývá téměř výhradně nepříjemnými věcmi.“

„Prosím vás, mladý pane Rathe! Hlavně na mě nechoďte s tím vaším policejním aparátem! Jak jsem řekl, je to soukromá schůzka.“

„Nech pana primátora, ať všechno vysvětlí, Gereone!“ Otci netrvalo ani pět minut, aby ho odstřelil zase do starých časů. Gereon, hloupý, unáhlený kluk, který by měl držet pusu, když dospělí probírají důležité věci.

„Váš otec, milý pane Rathe, mi v současné době pomáhá v jedné krajně delikátní záležitosti a přichází velmi vhod, že je rodina Rathova zastoupena také v Berlíně…“

Takhle rychle si dokázala kolínská parta člověka najít i uprostřed říšského hlavního města!

„Abych to neprotahoval,“ pokračoval indián, „jsem vydírán.“

„Náš pan primátor dostává anonymní dopisy,“ doplňoval Engelbert Rath.

Indián pokýval hlavou. „Někdo mi vyhrožuje, jak bych to řekl, že veřejnosti předá informace, do kterých veřejnosti nic není. A které by mohly dobré jméno Adenauer povláčet špínou.“

„Jaké informace?“

„Informace, které by mohly znamenat konec mé politické dráhy, pokud by je dostali do rukou nacisté nebo komunisté.“

„Potřeboval bych to vědět přesněji. Pokud vám mám pomoct, musíte mi říct, o co běží.“

Adenauer si odkašlal. „Akcie Glanzstoffu,“ řekl.

„Akcie společnosti American Glanzstoff,“ upřesnil Engelbert Rath.

Adenauer přikývl. „Mám jich mnoho,“ oznámil.

„Velmi mnoho. V milionových hodnotách… Chci říct, když jsem je před dvěma lety kupoval, měly ještě milionovou hodnotu. Je v nich veškerý můj majetek. A ještě mnohem víc. Úvěr od Deutsche Bank…“

„Rozumím,“ řekl Rath. „A od října akcie padají do sklepa.“

„Ve sklepě byly už dávno. Nikdy bych si nemyslel, že můžou sklouznout ještě níž, stále jsem doufal, že se vzpamatují. Ale poslední měsíce… Stručně řečeno, mé dluhy v bance jsou momentálně vyšší než kurzovní hodnota mých akcií. Mnohem vyšší…“

„Jinými slovy, jste na mizině,“ konstatoval Rath a s uspokojením zaznamenal otcův nenápadný vzteklý pohled. „Jak vás ještě chtějí vydírat, když jste už beztoho na dně?“

„Ale kdeže na mizině! To už nějak urovnáme! Mám v bance přátele, kteří mi chtějí pomoci,“ řekl primátor.

„Jen se to nesmí příliš vytrubovat do světa.“

„A přesně tím vyhrožují tyto anonymní dopisy…“

„Na něco takového moji protivníci jenom čekají, jak ti zleva, tak ti zprava. To by byla voda na jejich mlýn. A zrovna v těchto časech!“

„A proč tu věc nepředáte policii?“

„Sám přece víte, že bohužel ne všude sedí důvěryhodní úředníci. Něco takového se musí provést diskrétně. Prostřednictvím zkušených policistů, ale ne policie.“ Rath kývl. „Jednomu ale stále nerozumím,“ poznamenal. „Proč vám mám pomoct zrovna já? Můj otec má s policejní prací mnohem větší zkušenosti.“

„Ty dopisy chodí z Berlína, o tom nepochybuji. Nejen kvůli tomu, že bývají adresovány pouze mojí berlínské kanceláři. Ten vyděrač sedí někde tady ve městě. Vždyť se podívejte sám…“ Primátor vytáhl z vnitřní kapsy saka svazeček papíru a podal Rathovi jeden list.

„Tady.“

Červená pastelka. Velké hůlkové písmo. Pokroucená písmena, ale dobře čitelná. Vypadalo to skoro jako doma nakreslený plakát. FORD ZŮSTANE V BERLÍNĚ, stálo tam, JINAK PŮJDE ADENAUER DO LOCHU!

„Co to má být?“ zeptal se Rath.

„To je cena, kterou mám zaplatit,“ řekl primátor. „Ten vyděrač nechce peníze, jde mu o něco jiného. Chce zachránit výrobu ve Westhafenu.“

„Tu továrnu na auta?“

Adenauer přikývl. „Ovšem její dny jsou bohužel sečteny. S tím už se nedá nic dělat.“

„V tom se moc nevyznám, to mi musíte vysvětlit.“

„Ford se stěhuje do Kolína,“ řekl Adenauer. „Všechno je podepsáno, ještě letos se v Riehlu bude pokládat základní kámen. Nejmodernější výrobna aut v Evropě. V porovnání s ní bude berlínský závod předpotopní. Potom Westhafen skončí.“

„A tomu chce vyděrač zabránit.“

Adenauer přikývl. „Tak se to jeví. Pouze si vybral špatného člověka. Žádný Adenauer se nenechá vydírat! Ale i kdybych chtěl, nemohl bych nic podniknout. Stejně tak jako berlínský primátor.“

„Pan Böss má momentálně docela jiné starosti,“ podotkl Gereon.

„Komu to říkáte! Jediný člověk, který může něco dělat, se jmenuje Henry Ford. Ten ale nenechá sjet v Berlíně z pásu už ani jediný automobil, jakmile se závod v Riehlu rozběhne, na to se spolehněte.“

„A v Berlíně přibydou další nezaměstnaní.“ Adenauer pokrčil rameny. „A jak byste to chtěl dělat? Za to vznikne několik set pracovních míst v Kolíně. Tak to chodí! To je běh světa. A ten žádným vydíráním nezastavíte, to vám povídám!“

„Ale přesto – nebo právě proto – by ten vyděrač mohl napáchat velké škody, a tomu mám já zabránit.“

Adenauer přikývl. „Chápe rychle, pan syn,“ utrousil směrem k Engelbertu Rathovi.

Gereon se cítil podobně jako tenkrát, když matka před shromážděným kávovým kroužkem vychvalovala školní známky svého syna. „A odkud víte,“ zeptal se, „že vyděrač skutečně má ty informace, kvůli kterým vám vyhrožuje?“

„Čtěte.“ Adenauer mu podával další papír. „První vyděračský dopis – druhá strana.“

Tento dopis nevypadal jako plakát, bylo v něm mnohem víc textu. Psáno na stroji, ovšem červenou barvou tak jako to nadrápané rukou. Rath četl: Nebylo by smutné, kdyby se svět dozvěděl, co se na pozadí zasedání dozorčí rady Deutsche Bank probíralo mezi členy dozorčí rady Adenauerem a Blüthgenem a ředitelem banky Brüningem?

„Co to má znamenat?“

„To znamená především jedno – někdo je tu dokonale informován,“ prohlásil Adenauer. „Najděte ho a objasněte mu, že ne já, ale on poputuje za mříže, pokud se cokoliv o nějakých důvěrných rozhovorech dostane na veřejnost!“

„Jak si to ale představujete? Já jsem policista, já…“

„No právě. Takže víte, jak se k této věci postavit. Nebude vám to ke škodě, milý příteli. Mám stále ještě dobré vztahy s vaším policejním prezidentem. Mé slovo má u Zörgiebela váhu, to mi věřte! Váš otec už byl ve vašem věku vrchním komisařem. Je načase, abyste ho následoval.“

„Těžké časy. Ministerstvo vnitra zmrazilo povyšování…“

„No ovšem. Protože Prusko musí šetřit. Ale dejte na mě, vždycky se najdou výjimky. I v těžkých časech je potřeba odměňovat zásluhy. A vy svou odměnu dostanete.“

Engelbert Rath souhlasně přikyvoval.

„Vrchní komisař Gereon Rath – to zní přece dobře,“ pravil a pozvedl vinnou sklenici. „Na dalšího vrchního komisaře v rodu Rathů!“

Gereon pozvedl sklenici a usmál se, z té sladké břečky však jenom usrkl. Vrchní komisař neznělo špatně. Kromě toho by ho už nemohl komandovat takový opičák, jako je Böhm. Žádný Rath by se neměl nechat buzerovat.

„Komisař Rath?“

Číšníkův hlas mu připomenul jeho aktuální služební hodnost. Mužův pohled přelétl trojici u stolu jen letmo, bylo mu jasné, že ty dva starší může přeskočit, a zastavil se na Gereonovi. „Pane Rathe, máte telefon,“ řekl.

Byl to Czerwinski. Konečně sbalili Glasera. Osvětlovač přišel večer domů a jim stačilo pouze ho odvést.

„Ten chlápek už sedí na Alexu a čeká na tebe, to je všechno,“ oznámil kriminální sekretář. „Říkali jsme si, že si ho budeš chtít vzít do parády ještě dnes. Doufám, že nerušíme. Tvá přítelkyně byla tak hodná, že nám prozradila, kde trávíš večery.“

Rath měl blízko k tomu, aby tlouštíka seřval za nedostatek respektu, ale udržel se. Czerwinski odvedl dobrou práci. To se nestávalo příliš často.

„Za chvíli jsem u vás,“ řekl jenom a zavěsil.

„Služba,“ omlouval se, když se ke stolu vrátil s kloboukem a kabátem. „Bohužel to nesnese odklad.“

Podal si s indiánem ve fraku ruku. „Děkuji za pozvání, pane Adenauere,“ řekl, ačkoliv se sladkého vína sotva dotkl.

„Počkejte! Ty dopisy si vezměte!“ Adenauer mu přes stůl podal svazek dopisů a Rath je uložil do kapsy.

„Tak tedy, chlapče,“ řekl Engelbert Rath, který vstal, aby se rozloučil. Kriminální ředitel se pokusil o něco jako objetí, které se mu ovšem nepodařilo. Jindy suverénní Rath starší tedy neohrabaně podal synovi ruku.

„Ať se ti daří. Ven trefíš sám, že? Já se musím s panem primátorem ještě o něčem poradit.“

„Jistě, otče.“ Gereon si odkašlal. „Uvidíme se zítra?“ Výraz kriminálního ředitele ochladl. „Matka… my…,“ zadrhl se. „Tedy… Slíbil jsem tvé matce, že ji nenechám dlouho samotnou. Pojedu nočním vlakem.“