Susanne Goga 

SMRT V MODRÉ 

Originální název: Tod in Blau 

Vydáno u dtv Verlagsgesellschaft GmbH & Co. KG, Munich/Germany 2007 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2007 dtv Verlagsgesellschaft GmbH & Co. KG, 

Munich/Germany 

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim 

www.dtv.de 

Translation © Tomáš Butala, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1242-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-1243-8 (mobi)

Věnováno mé rodině 

1 

Září 1922 

„Dva obleky, čtyři košile, několik límců, tři kravaty, dál prádlo, ponožky a jeden letní plášť.“ Kriminální komisař Leo Wechsler prohledával kapsy pláště a sak. „Dva čisté kapesníky, jeden hřeben z celuloidu, krabička pastilek proti kašli. To je všechno. Jak to vypadá u tebe?“

Jeho kolega, kriminální sekretář Robert Walther, nereagoval hned. Vkleče vytáhl z knihovny útlý sešit. Potom se otočil. „Podívej se na tohle.“ Zběžně zalistoval brožurou a podával ji Wechslerovi. „Viděls už někdy něco takovýho?“

Leo vzal sešit z levného papíru do ruky. Na obálce nějaká blonďatá, modrooká žena s dlouhými copy podávala muži ve vikingské přilbě blyštící se meč. Za ruku držela děvčátko, které bylo stejně blonďaté a modrooké jako jeho rodiče. Jakási obří pěst z nebe nad nimi metala blesky. Cesta k čistotě od doktora Kesselmanna, podtitul: Úvod do ariogermánské životní filosofie.

Jako další Walther vytáhl vázanou knihu. „Nebo tohle: Co nám bohové chtějí sdělit – nový výklad germánské mytologie.“ Walter zavrtěl hlavou. „Kdo čte takový bláboly?“

Leo si dřepl a vytáhl z nejnižší police stoh novin. „Ten samej člověk, co četl tohle.“ Walther se podíval na titulní stránku. „Völkischer Beobachter? O tom jsem nikdy neslyšel.“

Leo ukázal na podtitul. „Říkají tomu taky bojový list národně socialistického hnutí Německa. Vydává to nějaký spolek z Bavorska. Jmenuje se myslím NSDAP nebo tak nějak.“

„Kdo se má v těch stranách ještě vyznat? Zkratka vedle zkratky, člověk si to nemůže pamatovat.“

Leo pokrčil rameny a vstal. „Jak se zdá, mladý pán měl dost vyhraněné politické postoje. Jen by mě zajímalo, jestli v Kanále skončil kvůli nim. Ty noviny vezmeme s sebou, ty knížky o Germánech taky. Mohl patřit do spolku nebo do strany, kde se tyhle věci čtou. Půlka z nich jsou jen pomatenci, ale je mezi nimai i dost nebezpečných lidí, bývají důstojníci a bojovníci z freikorpsů. Uvidíme, jestli s tím pochodíme. A jistě, máme tu ještě psací stůl.“

Zřejmě ho po někom zdědil, pomyslel si Leo, protože mrtvý – jistý Carl Bremer – byl prodavačem v konfekci a těžko by si ze svého skromného platu mohl koupit tak krásný starožitný stůl. Na jeho desce ležela kožená psací podložka, nohy byly umně soustružené a zásuvky zdobilo propracované kování.

Tělo tohoto mladého muže se před čtyřmi dny našlo v Landwehrském kanále. Byla sice zjištěna smrt utopením, ale pitevní zpráva hovořila také o úderu do hlavy, což vyšetřovatele zaujalo. Buďto se ten člověk poranil při skoku do kanálu, nebo ho někdo přepadl a udeřil do hlavy. Jelikož ho nebylo možné identifikovat na místě, byl mrtvý jako obvykle vystaven v márnici v Hannoverschen Strasse.

O dva dny později se Leovi ozvali z referátu A3, který řídil vyšetřování ve věcích pohřešovaných osob a neznámých mrtvých. Jistý Emil Hancke, majitel zavedeného obchodu s konfekcí ve Westendu, nahlásil pohřešovanou osobu, protože jeho zaměstnanec už několik dní bez omluvy nepřišel do práce a nebyl prý k sehnání ani doma. Pozvali ho do márnice, kde v mrtvém muži skutečně poznal svého prodavače Carla Bremera.

Leo se posadil za psací stůl a zotvíral zásuvky. Našel psací potřeby, reklamní prospekty přípravku na růst vlasů a na moderní límce ke košilím, které měly být odolné a současně šetrné k pokožce, dále dopisní známky a škatulku s lacinými manžetovými knoflíčky, které předstíraly, že jsou z perleti, onyxu a zlata. Pro Bremera jistě nebylo snadné prodávat elegantní pánskou módu a patřičně se podle toho oblékat. Ve spodní zásuvce Leo objevil složku s dopisy.

„Roberte, tohle taky bereme s sebou, na to potřebujeme víc času. Vypadá to, že sem cpal dopisy bez ladu a skladu.“

V autě Leo otevřel svůj zápisník. „Takže co nám prozradil byt? Bremer si potrpěl na pořádek, pokud zrovna nešlo o archivaci korespondence. Politicky stál spíš vpravo, tíhl ke germánství.“

„A to je řečeno ještě hodně opatrně.“

„Nevíme, jestli měl do toho prostředí opravdu kontakty, nebo jestli tyhle věci četl jenom ze zvědavosti.“

Walther ho pochybovačně sledoval. „Obvykle se nedržíš takhle zpátky.“

„A většinou si proto nabiju hubu,“ poznamenal Leo.

„Uvidíme, co najdeme v těch dopisech.“

Emil Hancke byl solidní starší pán, na němž se jasně projevoval každodenní kontakt s movitějším zákaznictvem. Byl docela bledý, třebaže od jeho návštěvy márnice uplynul už více než den, a decentně si bílým kapesníkem urovnával knír. Leo mu nabídl židli a sklenici vody.

„Chápu, na utopence není hezký pohled. Proto vám chci poděkovat, že jste se obtěžoval a přišel mrtvého identifikovat. Už jsme prohledali jeho byt, ale chtěli bychom se toho o panu Bremerovi dozvědět co nejvíc i od vás.“

„Pracoval v mém obchodě tři roky. Perfektní vystupování, byl oblíbený i u našich nejnáročnějších zákazníků. Proto mě udivilo, že několik dní nepřišel do zaměstnání. Musela to být nehoda, vy to jistě vidíte stejně.“

Leo si nehodlal nechat diktovat od svědka, co si má myslet, a chladně odvětil: „Jenom pomalu, pane Hancke. Nehoda je velice nepravděpodobná. Opravdu málokdy se stane, že někdo omylem spadne do Kanálu, pokud ovšem není úplně namol. Pravděpodobnější je sebevražda nebo vražda.“

Hancke vyplašeně vytřeštil oči a zase se kapesníkem dotkl horního rtu. „Sebevražda? To je vyloučené. Takový slušný člověk se solidním smýšlením jako pan Bremer by přece nikdy…“

Leo zpozorněl, protože si vzpomněl na tu pochybnou četbu, a zvedl ruku. „Co přesně myslíte tím smýšlením, pane Hancke?“

Obchodník si rozpačitě odkašlal a posunul se s židlí o kousek blíž ke stolu. „Pane komisaři, neumíte si představit, jaká propaganda se dnes mezi zaměstnanci šíří. Rudá špína, komunistické pamflety, výzvy k převratu. Tohle si vzhledem ke svému zákaznictvu nemůžu dovolit. Zrovna minulý měsíc jsem musel propustit jednoho krejčovského tovaryše, který v ateliéru rozšiřoval tyhle bláboly. To by pan Bremer nikdy neudělal. Tohle myslím tím solidním smýšlením.“

„Děkuji za vysvětlení,“ prohlásil Leo stroze. Otevřel zásuvku a rozložil po stole pochybnou četbu mrtvého muže. „Odpovídá tohle tomu jeho smýšlení?“

Hancke si prohlížel titulní stránky a vrtěl udiveně hlavou. „Tohle jsem u něj nikdy neviděl, pane komisaři. Nevěděl jsem, že čte takový… takový škvár.“

Touto cestou se o Bremerových politických aktivitách zřejmě nic zjistit nedalo. „Nenapadá vás přesto možný důvod sebevraždy? Finanční starosti? Zklamaná láska?“ Hancke se zamyslel. „Možná, byla tu jedna mladá žena, která na Bremera tu a tam po práci čekávala. Vždycky stála naproti na zastávce, aby to nebylo nápadné. Já jsem si toho pochopitelně všiml, ale jelikož jsem byl s vystupováním pana Bremera vždycky spokojen, nijak jsem to nekomentoval.“

„Víte, jak se jmenovala?“

„Náhodou to vím. Bremer mi ji před několika týdny představil. Přivedl ji za ruku do obchodu, trochu rozpačitě, ale s hrdostí, bylo to málem dojemné. Slečna Maria Hagenová, tak se jmenovala.“

„Dokázal byste tu dámu popsat?“

„No jistě, zas tak špatně ještě nevidím,“ prohlásil s úsměvem. „Vysoká asi metr šedesát, štíhlá, hnědé vlasy poměrně nakrátko, nalíčená, ale ne vulgárně. Zmínil ještě, že pracuje jako uvaděčka v biografu.“

„Viděl jste je potom ještě spolu?“ zeptal se Leo.

„Ne, neviděl. Netuším ale, jestli se kvůli něčemu nepohodli, nemám ve zvyku zajímat se o soukromé záležitosti svého personálu.“ Najednou to znělo značně odmítavě. „Chtěl bych vás poprosit, abyste s celou věcí nakládal diskrétně, pane komisaři. Dobrá pověst je mým největším kapitálem, a kdyby se rozneslo, že můj zaměstnanec přišel tak podezřelým způsobem o život…“

„My si počínáme tak diskrétně, jak je to možné, pane Hancke, ale pokud se jedná o násilný trestný čin, má jasnou prioritu jeho objasnění.“ Potom si Leo připomněl ještě něco. „Víte o tom, že by pan Bremer vlastnil něco cenného? Šperky, drahé hodinky nebo něco podobného?“ U mrtvého se nenašly žádné cennější osobní předměty.

Hancke hned přikyvoval. „Nosíval zlaté hodinky na řetízku. Myslím, že zmiňoval, že to byl dárek ke konfirmaci. Nevím ale, od koho je dostal.“

„Dobře. Jistě nemáte nic proti tomu, abychom si v příštích dnech promluvili s vašimi zaměstnanci?“

Arnold Wegner střízlivě pozoroval nahá ženská těla. Jak rychle si na podobná vystoupení zvykli. Taková podívaná byla ještě před pár lety v dobré společnosti nemyslitelná. Dnes se považovalo za módní zajít si na necudný taneční večer. Tanečnice se v rytmu hudby do pasu svlékaly, aby se zase zahalily do průhledných závojů. Klíny měly částečně skryté jen květinovými aranžemi.

Sledoval to všechno chladným pohledem, hodnotil, dělal si v duchu poznámky. Jeho návštěva byla spíš pracovní povahy. Sbíral zde dojmy, ukládal si je do paměti, aby je znovu vyvolal v ateliéru před prázdným plánem, nad listem papíru s tužkou v ruce, nebo, což bylo vzácnější, když se mořil s akvarelem nebo kresbou tuší. Někdy přemýšlel o tom, jestli Leonardo nebo Michelangelo přistupovali ke svému dílu se stejným střízlivým odstupem jako on. Na druhou stranu oni zvěčňovali mytologické postavy, řecké bohy nebo Boha samotného, a nikoliv lidi v tančírnách a nálevnách, v pivnicích na stání a laciných bordelech. Nebo by měl vynaložit větší míru soucitu? Ne, říkal si, to bylo něco pro otce Zilleho a Kollwitzovou. On naopak hledal a maloval stvoření noci, ty hladové, kteří lačnili po potravě, jež jim nemohly nabídnout žádné potravinové lístky. Ty štvance, jejichž těkavé pohledy nemilosrdně zachycoval na plátně. Zahraniční požitkáře, kteří kolem sebe házeli penězi a dobře věděli, kde se dá v Berlíně za pár dolarů koupit cokoliv.

Rozhlédl se po salónu. Všímal si lačných pohledů ostatních mužů. Jeden starší pán zasněně potahoval z doutníku. Arnold potlačil zlomyslný úsměv a vzal si ze stříbrného podnosu sklenici šampaňského. Když Kreisleovi trvali na tom, že ho pozvou jako zástupce bohémy, nemohl úplně abstinovat. Platil přece za skandálního umělce a cenil si této pověsti, která mu skýtala netušené možnosti. Ženy jevící se jako nedostupné, od něj najednou chtěly být malovány, ačkoliv nemohly vědět, jak lichotivý jejich portrét nakonec bude. Byl proslulý tím, že se jeho obrazy nesnaží odrážet vnější stránku, nýbrž vnitřní život jeho modelů. A to uvnitř bývalo často mnohem ošklivější než hezká slupka.

Rozhlédl se po místnosti, permanentně pátral po podnětném modelu. Moc dam tam nebylo, ale on rád maloval i muže, především starší pány, které ztvárňoval většinou zkresleně a karikovaně coby oběti jejich chtíče a strachu ze stáří. Jeho kritickému pohledu neunikl nikdo – ani důstojník, který přišel v uniformě, ačkoliv časy, kdy díky ní mohl zazářit ve společnosti, byly ty tam, ani továrník s vousy zastřiženými podle vzoru císaře Viléma, který si na oko vtiskl monokl, aby na dámy volných mravů lépe viděl. Když vystoupení skončilo, rozlehl se nadšený potlesk a tanečnice se musely třikrát vrátit na pódium a uklánět se.

Wegner se podíval na hodinky. Mohl by ještě zajít do Bílé myši nebo do Palety, kde by určitě natrefil na známé.

Když už přemýšlel o tom, že si půjde pro kabát, vstoupila do středu místnosti hostitelka Charlotte Kreislerová a tleskla do dlaní.

„Milí přátelé, smím vás požádat o pozornost? Poté, co nás svým vystoupením potěšily dámy z baletu Celly de Rheydt, bych vám ráda nabídla něco zcela speciálního: mladou tanečnici nacházející se v samém počátku své kariéry. Dnes večer nám předvede představení, které – jak sama říká – se zrodilo z ducha doby. Přivítejte se mnou Theu Pabstovou a jejího partnera Stephana Castorffa, kteří pro nás zatančí program nazvaný Inflace.“ Lustry pohasly, zaznělo tlumené zavíření na buben.

Světlomet zalil improvizované pódium zlatým světlem. Změť hlasů v salónu utichla, oči všech se upřely na oponu, v jejíž škvíře se nyní objevila ruka. Jemná ruka bez šperků, s dlouhými, pěkně tvarovanými prsty, které držely bankovku. Ruka nedbale máchla, bankovka se snesla k zemi. Napětí v místnosti bylo málem hmatatelné.

Pak do světla vstoupila tanečnice. Křehce stavěná, skoro chlapecké postavy, s kudrnatými medově blond vlasy těsně přiléhajícími k hlavě. Ovšem nebyla to její hlava, co diváky upoutalo, nýbrž absence kostýmu. Žádný tyl, žádný závoj, jak tomu při podobných podívaných obvykle bývalo, nýbrž bankovky nalepené přímo na kůži. Kontrast mezi její dokonalou postavou a bankovkami byl tak frapantní, že dokonce i Wegner tajil dech. Více než jednou na pódiu zažil Anitu Berberovou a zdálo se, že se jí Thea Pabstová přinejmenším vyrovná.

Kromě tlumených bicích nehrála žádná hudba. Tanečnice se v rytmu pohybovala po parketu a hladila se po těle polepeném penězi. Potom se k ní připojil muž v masce, jehož tělo bylo zcela pokryto zlatou barvou. Objal tanečnici a při každém kroku z ní odtrhl jednu bankovku. Některé nechával padat jen tak k zemi, jiné házel do publika nebo je přezíravě mačkal, jednu zapálil o doutník překvapeného pána v publiku. Její nahé tělo bylo úchvatné, dokonce za nějakou symbolickou dekorací neskrývala ani klín. Bicí stále zrychlovaly, tanec byl divočejší a divočejší, aby tanečnice nakonec s výkřikem padla k zemi s hlavou ovinutou pažemi. Zlatý muž si za ní klekl a zalehl její prohnutá záda, až ji zcela zakryl. Potom spustil nějaký mechanismus pod vysokým stropem salónu a zasypal je sprškou bankovek.

Pozvánka avizující i tento právě skončený tanec, byla vytištěna na ručním papíru s vlnkovaným okrajem. Arnold prve pochyboval, že by se všudypřítomná, prozaická inflace dala vyjádřit tancem, a teď zjistil, že se mýlil. Ta žena se mu líbila, mimořádně se mu líbila. Rád by ji namaloval.

Když se Thea Pabstová v rudých šatech a s nápadným náhrdelníkem vrátila do salónu, hosté jí znovu aplaudovali. Poděkovala náznakem úklony a vzala si sklenici šampaňského, kterou jí nabízela hostitelka.

„Kde máte svého partnera, slečno Pabstová?“ ptala se Charlotte Kreislerová.

„Pan Castorff se omlouvá, ale má dnes večer ještě jedno vystoupení,“ odpověděla nečekaně hlubokým hlasem, který se vůbec nehodil k jejímu křehkému zjevu. „Rád by zůstal, ale musíte se bohužel spokojit jen se mnou.“

Arnold se k nim zdánlivě nenuceně připojil, protože doufal, že bude tanečnici představen. Což se také stalo.

„Slečno Pabstová, když dovolíte – Arnold Wegner, slavný malíř.“

Thea Pabstová natáhla ruku. „Moc mě těší. Viděla jsem některé vaše obrazy. Docela mě vyděsily.“

„Ale proč?“ zeptal se Arnold s údivem.

„Připadá mi, že se díváte skrz člověka. Vidíte, co si lidé myslí. A to se potom zrcadlí v jejich tvářích.“ Podívala se na něj, jako kdyby právě vypustila z úst nějakou hloupost. „Já ale bohužel malířství moc nerozumím.“

„Kdo rozumí? Nejmíň mu rozumí lidé, co o sobě hlásají, že jsou znalci umění.“

„To je v tanci dost podobné,“ řekla už zase sebejistě.

„Opravdu porozumíte jenom tehdy, když to sám zkusíte.“

„Ten váš inflační tanec na mě udělal velký dojem, slečno Pabstová,“ prohlásil malíř s lehkou úklonou. „Velice neobvyklé vyjádřit tancem něco tak obyčejného, jako je inflace.“

„Je to zkrátka nový směr,“ prohlásila tanečnice.

„Anita Berberová tancovala ‚Omamné jedy‘, to byl velký úspěch. Však taky mohla čerpat z vlastních zkušeností,“ dodala poněkud jízlivě.

„Vy jste tomu bílému prášku zatím nepropadla?“ zeptal se Wegner, zapálil si cigaretu a také jí nabídl.

„Ne. Vyzkoušela jsem to, ale nic mi to nedávalo. Já si radši nechám jasnou hlavu. Znám dost lidí, které to úplně zhuntovalo. Po nocích škemrají v nejhorších pajzlech o špetku koksu. To není pro mě.“

Děvče s bystrým rozumem, pomyslel si malíř. Příjemný rozpor s tím necudným vystoupením. Připálil jí a chtěl schovat dózičku se sirkami, když vtom ho chytila za zápěstí. „Můžu se podívat?“

Ochotně jí pouzdro podal.

„Ta je opravdu hezká.“ Plochá krabička z matného stříbra, do níž se vešla právě jedna krabička sirek. Zdrsněné boky fungovaly jako škrtátko. Jednoduché, ale příjemně účelné.

„Jen taková vzpomínka,“ řekl Wegner.

„Prozradíte mi na co?“

„Na Paříž. Ještě před válkou. Rád bych se tam zase podíval.“

„Proč to neuděláte?“

Wegner se usmál. „Sice se prodejem svých obrazů uživím, třebaže mě často udivuje, že si lidi věší do salónů obrazy, které jim tak málo lichotí. Zatím jsem na tom ale nezbohatnul. A Paříž je drahá.“

„Tak tu krabičku dobře opatrujte.“

„Budu.“ Schoval zápalky. „Rád bych vás namaloval.“

Překvapeně na něj hleděla. „Vždyť jste se se mnou sotva seznámil.“

„Vždyť vás taky nežádám o ruku,“ odpověděl s úsměvem, což Theu Pabstovou vůbec nevyvedlo z míry. To je dobře, pomyslel si, žena, se kterou se dá rozumně mluvit.

„Rád bych vás namaloval tak, jak jste právě tančila.“

Uličnicky se usmála. „S těmi bankovkami nebo bez nich?“

„To si rozmyslím, až přijde na věc. Tyhle nápady většinou přichází spontánně.“ Vytáhl z kapsy vizitku. „Mám ateliér v Rehberge. Co třeba přespříští neděli? Odpoledne tam bývám vždycky k zastižení.“

„Vy nerad čekáte, že?“

„Když se pro něco rozhodnu, neodsouvám to,“ řekl a dál jí nabízel vizitku. Krátce se zamyslela a sáhla po ní. Povšiml si její ruky bez prstenů, bez rudého laku na nehty, který v té době používalo stále více žen, s pěstěnými krátkými nehty. Samozřejmě, žádost o ruku to nebyla. Ale bude to požitek malovat ji.

2 

Byl krásný večer, dosud vlahý, ale ve vzduchu už se hlásila předzvěst podzimu. Leo Wechsler to vzal oklikou přes Arminiovu tržnici, aby se podíval, co tam za svoje peníze nakoupí.

V hezké budově z červených a žlutých cihel se u stánků tísnili lidé. Širokou středovou uličkou projížděli dodavatelé s koňskými povozy, ručními vozíky, a dokonce i s kárkami taženými psy, aby průběžně zásobovali obchodníky zbožím. Dělníci v poslední době dostávali výplatu několikrát v měsíci, protože peníze ztrácely hodnotu stále rychleji. Kdo nevycházel s potravinami, musel si pořádně připlatit, volně prodejný chleba stál třikrát víc než ten na lístky. Když Leo uviděl cenovky s několika přeškrtanými cenami, zavrtěl jen hlavou. Někteří trhovci si raději pořídili křídové tabulky, které stačilo jen setřít, když ceny zase stouply.

Leo se zastavil u stánku se zeleninou a prohlížel si nabídku. Trhovkyně srkající kouřící kávu ze smaltovaného hrnku ho srdečně pozdravila. „Vás už jsem tady dlouho neviděla. Co to bude? Mám hezkou kapustu a bílý zelí, čerstvě z pole. Sladký jablíčka, ty vám moc doporučuju. Třeba pro paní domu, ať něco upeče?“

Leo se usmál. Ilse ráda pekla jablečný koláč, takže jí dvě libry přinese. Trhovkyně balila jablka do papírového pytlíku. „Kapustu asi musíte vzít pod paží. Doufám, že si nezamažete ten hezkej kabát.“

„Díky, to půjde.“ Leo zaplatil a vydal se k portálu se špičatým obloukem. Příležitostně sestře nosil nějaké osobní drobnosti nebo věci do domácnosti, aby uchoval složitě vybojovanou křehkou rovnováhu, v níž žili.

Toho večera ho však přivítala prosbou, po níž rychle zapomněl na přinesený nákup.

„Chtěla bych tě s někým seznámit, Leo,“ řekla Ilse Wechslerová, když před bratra postavila večeři. Leo tázavě vzhlédl.

„Ale jistě. S kým?“

„Jmenuje se Bruno Schneider. Sešli jsme se už hodněkrát, ale chtěla jsem ti ho představit, až ho líp poznám.“ Leo věděl, že sestra od léta několikrát vyrazila do kavárny nebo na procházku. „Vždyť ho pozvi v neděli na kávu,“ prohlásil spontánně a namočil bramboru do tvarohu s pažitkou.

„Ty máš přítele, teto?“ vyptávala se Marie zvědavě. „To je ten, co jsme ho potkali v parku?“

Ilse zčervenala a začala se přehrabovat ve skříni.

„Ano, drahoušku, to je on.“

„Ten s tím báječným fárem?“ zeptal se Georg a zazubil se na otce.

„Děti, to by stačilo, teta je z vás celá rozpačitá,“ pokáral je Leo, ale také si neodpustil úsměv.

Marie sklouzla ze židle, odběhla do dětského pokoje a vrátila se s obálkou, kterou pyšně podávala otci. „Podívej, dostala jsem dopis. Od Inge, ze statku.“

Otec Inge Matussekové, obuvník ze sousedství, před několika měsíci zabil svou ženu a od té doby čekal v Tegelu na popravu. Jejich malá dcera byla předána do péče k příbuzným, kteří měli statek kdesi severně od Berlína. Marie Wechslerová jí občas posílala vlastnoručně malované obrázky a krátké zprávy, které zapisovala její teta.

„Kráva, ovce, pes,“ hádal Leo, když si prohlížel kresbu vyvedenou pastelkami.

„Ne,“ smála se Marie a ukazovala na černobílé rohaté zvíře vlevo na obrázku. „To je přece koza. Vždyť je to vidět.“

„Mně se zdá, že vypadá jako kráva, ale když myslíš…“

Když dojedli, poslal Leo děti pryč z kuchyně, svlékl si vestu a límec a pomohl sestře s úklidem. Ačkoliv s návštěvou Bruna Schneidera ochotně souhlasil, cítil se poněkud nesvůj, protože představu, že by si Ilse mohla někoho najít a vdát se, dávno potlačil.

„Tak dobře, já si tu neděli každopádně vyhradím,“ řekl. „Objednáme v cukrárně dort?“

Ilse zavrtěla hlavou „Já radši něco upeču. Ty jablka, cos přinesl, vypadají dobře, ty se budou hodit.“

Později, když Ilse odešla spát, stál Leo zamyšleně u okna v obývacím pokoji a díval se do tiché, tmavé ulice. Někdy si představoval, jaké by to bylo znovu se oženit. Najít si ženu, která by vycházela i s dětmi. Jenže by se musel nejprve zamilovat, ženit se jen kvůli dětem, to nepřipadalo v úvahu. Jenže potom, a tady se kruh uzavíral, by Ilse byla sama. Nastěhovala se po smrti Dorothey k Leovi, aby se starala o jeho napůl osiřelé děti, ale bylo nemyslitelné, že by sdílela byt s novou švagrovou.

Když odcházel z pokoje, všiml si knížky na stole. Andersonovy pohádky. Otevřel ji. Uvnitř bylo razítko s nadpisem Knihovna, Clara Bleibtreuová. Zase knihu zavřel a letmo pohladil obálku.

Arnoldu Wegnerovi nejdřív vadilo, když se za oknem zjevil ten chlapec s rukama v kapsách ošoupaných kalhot, s otevřenými ústy a trochu vyjeveným výrazem. Poprvé se před jeho ateliérem ukázal v květnu a upřeně zíral dovnitř. Nepokusil se dostat dovnitř nebo Arnolda oslovit, ale jenom si skrz okno prohlížel tvůrčí chaos panující v ateliéru, stojan, zavařovací sklenice se štětci, nepřebernou sbírku všelijakých špachtlí, utěrek posetých barevnými skvrnami a pláště visící na prosté dřevěné liště. Hrubý stůl se dvěma židlemi, lenošku překrytou barevným orientálním přehozem, vysoké trojdílné zrcadlo.

Po týdnu se chlapec poprvé osmělil vstoupit do dveří. Květnové dny už byly teplé a do ateliéru zavanula příjemná vůně zelené trávy a mladého listí. Wegner právě namočil štětec do výrazné ultramarínové modři, když tu ho oslovil tichý, lehce chraplavý hlas.

„Co to maluješ?“

Arnold Wegner se s paletou v ruce otočil. „Jezero.“

„A kde je to jezero?“

Wegner si ukázal na čelo. „Tady uvnitř.“

Chlapec na něj zmateně hleděl. „Myslel jsem, že když něco maluješ, musíš to vidět.“

„Vždycky ne. Můžu malovat i zpaměti. Třeba jezero, které jsem někdy viděl. Podívej.“ Ukázal na plátno zavěšené v nejvzdálenějším koutě ateliéru, jež zachycovalo šedý dům ve velké zahradě s rozkvetlými stromy. „To je dům mých rodičů. Už ho zbourali, ale já ho mám v hlavě, jak vypadal před třiceti lety. A tak jsem ho taky namaloval.“

Hoch se zájmem popošel blíž. „Všechno to ale vypadá tak křivě a zpřeházeně.“ Zadíval se na Wegnera jakoby s obavou, že řekl něco špatně, ale malíř se jen usmál.

„Však to taky není přesný obraz. Namaloval jsem to tak, jak jsem ten dům vnímal, když jsem byl dítě.“ Odložil paletu a otřel si ruce do kusu hadru. „Dávej pozor, vysvětlím ti to.“

Ukázal na okna. „Okna na mém obraze jsou hodně malá, menší než ve skutečnosti. Míval jsem totiž vždycky pocit, že přes ně nevidím dost světa tam venku. Ten dům je šedý, ale působí temnější, než ve skutečnosti byl. Na mě samotného působil temně a tísnivě, proto jsem ho tak namaloval. Naopak zahrada je barevná a krásná, protože na ni rád vzpomínám. Často jsem se schovával na stromě, vysoko v rozsoše, a přestavoval jsem si, že jsem v daleké zemi. Zatímco mě matka marně volala k večeři a víc a víc se zlobila.“

„Moje matka se taky někdy zlobí,“ řekl chlapec a vykulil na něj velké oči.

Wegner v nich viděl dětinskost, která ke vzrůstu toho asi dvanáctiletého hocha vůbec neseděla.

„Někteří lidi na těch obrazech vypadají dost ošklivě,“ konstatoval chlapec a pozoroval Wegnera ze strany málem až provokativně.

„Je spousta ošklivých lidí.“

„Ale ne tak ošklivých.“ Ukázal na nedokončený portrét příšerně tlustého muže s cvikrem na nose. Jeho svěšené tváře měly namodrale zarudlý odstín, nos byl baňatý, velké uši odstávaly jak držadla polévkové mísy. Měl na sobě oblek s vestou a celou řadu vyznamenání na hrudi. Kůže na čele a bezvousé bradě se mu mastně leskla.

„Ale ano,“ řekl Wegner, „uvnitř určitě. Lidi můžou být oškliví uvnitř i zvenčí. Někdy i obojí. Dobré na tom je, že se dají okamžitě rozpoznat.“

„Nezlobí se ten pán, když ho maluješ takhle?“ zeptal se chlapec.

„Neví, že jsem ho namaloval. Někdy maluju lidi, které jsem viděl v tramvaji. Nebo v zábavním parku. Když je pro mě někdo zajímavý, zapamatuju si obličej, postavu, nápadné věci, jako je chybějící část těla, kulhání, zkažené zuby.“

„Myslel jsem, že obrazy musí být hezký.“

„To si myslí většina lidí. Já ale umím malovat jen takhle a ne jinak.“

Hoch se díval do země.

„Co se děje?“

„A já… jakej jsem já? Ošklivej uvnitř, nebo navenek?“ Wegner v první chvíli nedokázal odpovědět, cítil se tou otázkou zvláštně dojatý. „Já myslím, že vůbec nejsi ošklivý. Teď už ale musím pokračovat v práci.“

„Můžu zase někdy přijít?“

„Samozřejmě.“

Když se chlapec pomalu, skoro neochotně loudal ke dveřím, Wegner za ním zavolal: „Jak se vlastně jmenuješ?“

„Paul, Paul Görlich.“

Od té doby několikrát přišel a většinou mlčky přihlížel, jak Wegner maluje. Malíř si na jeho přítomnost zvykl a tu a tam se při práci ohlížel přes rameno, jako kdyby čekal, že uvidí Paula ve dveřích.

Wegner poodstoupil od stojanu a zkontroloval tužkou naznačené linky. Potom se zadíval na modrou skicu ležící na stole a zavrtěl hlavou. Sáhl po gumě a důkladně odstranil započatý náčrtek. Skica se jeho představě velmi blížila, nyní bylo nutné přenést na velké plátno výraz tváří, utrpení a brutální extázi. A na to si vyhradí neomezené množství času.

U tohoto obrazu totiž bude naprosto svobodný. Tentokrát nebude malovat něco, co viděl v ulicích nebo v salónech, nýbrž vzpomínku, jež se před nedávnem prodrala na povrch a nedopřávala mu klidu. Vzpomínku plnou násilí, intimní a syrovou, která nebude znázorňovat řež na bitevním poli, a přesto v sobě ponese extrémně výbušný potenciál.

3 

Říjen 1922 

Při nedělní kávě vládlo nepříjemné ticho, které Leo přerušil dotazem na Schneiderův automobil. Bruno Schneider se rozzářil.

„Báječný vůz, pane Wechslere, v souvislosti s ním zkrátka nemohu být skromný.“ Široce se usmíval a Leo musel uznat, že mu Schneiderova neskrývaná pýcha není nesympatická. „A neumím si představit nic hezčího než v něm vyrazit na vyjížďku se slečnou Ilse.“

Bože, pomyslel si Leo, že by Ilse tentokrát měla opravdu šťastnou ruku? Ten muž měl inteligentní, otevřený výraz a byl dobře oblečen, dokonalý kavalír až po ten karafiát v knoflíkové dírce.

„A jak rychle jezdí? Nemám s automobily moc zkušenosti, když sám žádný nevlastním,“ řekl Leo a vyslal k sestře povzbudivý pohled.

„Těch svých sedmdesát vytáhne,“ odpověděl Bruno Schneider se skromným úsměvem.

„Prozraďte mi, jak se člověk v těchto těžkých časech dopracuje k takovému luxusu,“ zeptal se zvědavě Leo a dodal: „Přidejte si ještě ten koláč, nikdo nepeče lepší než moje sestra.“

Ilse se na něj prosebně podívala, jako by chtěla říct, ať to nepřehání, ale její host se pohodlně opřel. „Obchodní tajemství, pane Wechslere. Ne, doopravdy, jsem obchodník a využívám svých styků. Likvidace provozoven, pozůstalosti, soustředím se na šperky, obrazy, starožitnosti. Hlavně aby to nebylo papírové a potištěné čísly.“

„To je rozumné,“ souhlasil Leo. „Nám státním úředníkům jsem tyhle věci naneštěstí odepřeny.“

Bruno Schneider si přidal kousek koláče. „Poklona, slečno Ilse, tohle je opravdová delikatesa.“ Potom se zase otočil na Lea. „Vaše práce zato bude mnohem napínavější než ta moje. Lov zločinců a tak podobně. Nedopadl jste nedávno dvojnásobného vraha? Něco s nějakým zázračným léčitelem a pouliční ženštinou?“

„Ano, tohle jsem vyšetřoval, jeden z případů, jaké se dostanou až na titulní stránky, hlavně když jim padnou za oběť známé osoby, ale to jsou spíš výjimky. Obávám se, že lidé mají o naší práci falešné představy. Většinou sedíme v kanceláři nad spisy a klepeme na dveře, abychom vyslechli lidi, co nám lžou nebo vyprávějí pohádky, aby si připadali důležití,“ vysvětloval Leo s úsměvem.

„Ach, pane Wechslere, tomu se mi nechce věřit.“

„Bohužel je to tak, geniální zločinci jako ten doktor Mabuse jsou jen postavy z říše fantazie. Zločinci jsou většinou jen úplně obyčejní lidé, jsou podlí, pohání je chtíč nebo prostě jen zoufalství.“ A právě to ho na jeho povolání fascinovalo: to množství nejrůznějších charakterů, s nimiž se v průběhu let setkal. Tváře, za nimiž se skrývalo tolik emocí a často bývaly jen maskami bolesti, nenávisti nebo temných pudů.

Schneider se dychtivě naklonil. „Četl jsem jednu zajímavou knihu, v níž jeden doktor popisuje, jak by se dal ze světa vymýtit zločin.“

„A jakou metodu navrhuje? Snad bych se od něj mohl přiučit.“

„Víte, ono to bylo poměrně složité,“ hovořil Schneider bezstarostně, „a dost vědecké. Týkalo se to ale nového druhu operace, při které se v mozku zločince prakticky vypne místo, které ho pudí ke zločinu.“

„To je moc hezké, ale jak zabránit tomu, aby zločinec provedl svůj první zločin? To na lidech přece předem nevidíte,“ namítl Leo.

„Ale ano. Z tvaru lebky a rysů obličeje se dá vyčíst, jestli někdo bude časem nebezpečný.“

„Tyhle teorie jsou loňské sněhy,“ zabručel Leo nevrle, načež ho Ilse pod stolem kopla. „Nic ve zlém, ale to jsou opravdu metody z minulého století. A těžko by šlo někoho operovat proti jeho vůli. Navíc je to zakázané.“

„Škoda,“ řekl Bruno Schneider a napil se kávy. „Tak už to s knížkami jednou je, člověk nikdy neví, jestli může věřit všemu, co se v nich píše. Já jsem ovšem vždycky rád četl kriminální příběhy. Ale odborník jako vy se jim určitě jen směje.“

Leo odsunul talíř. „Ne vždycky. Pro zábavu si tu a tam nějakou detektivku přečtu. Sherlock Holmes mě opravdu baví, třebaže se neustále vysmívá statečné policii. Ale jeho metody jsou fascinující.“

„Ano, to si myslím také,“ přizvukoval Schneider a díval se z jednoho na druhého. „Chci vám znovu poděkovat za pozvání. A nejen kvůli tomu výtečnému koláči,“ řekl.

„Jak se tak dívám na sestru, určitě to není naposledy,“ poznamenal Leo. Ilse se zarděla a rychle začala sklízet ze stolu.

Dalšího rána přišel Leo do kanceláře časně ráno a zahájil společně s Robertem Waltherem průzkum korespondence Carla Bremera. Bylo nápadné, že si schovával kopie svých vlastních dopisů, což svědčilo o jisté pedanterii. Našlo se několik krátkých, nepodstatných dopisů rodičům, kteří žili na venkově u Chotěbuzi, a také jejich starostlivé, dobře míněné odpovědi. Jejich syn evidentně odešel do velkoměsta, aby tam našel štěstí. Klasický příběh. Sice tam nevydělával jmění, ale našel alespoň místo v obchodě s módou, kde zámožným zákazníkům prodával obleky, jaké si sám dovolit nemohl. Příliš uspokojivé to nebylo, ale mohl být rád, že v této době vůbec nějakou práci získal. Zjevně se účastnil různých soutěží o ceny a před několika týdny písemně žádal o zvýšení platu, což bylo zamítnuto a odůvodněno špatnou hospodářskou situací. O tom se však pan Hancke nezmínil.

„Podívej se na tohle, Leo.“ Robert našel utrženou vstupenku. „Biograf Marmorhaus, Kurfürstendamm 236. Neříkal Hancke, že ta jeho přítelkyně je uvaděčka? Proč by si Bremer ten lístek jinak schovával?“

Více informací poskytly dopisy, které Bremer směroval k autorům své oblíbené četby – k lidem jako byl onen Franz Kesselmann, který požadoval, aby germánská mytologie prostoupila a formovala každodenní život společnosti.

Leo bradou ukázal na dopis s odpovědí. „Tohle bychom měli prověřit.“ Dopis napsal jistý Eduard von Bauditz, podle hlavičky zakladatel a předseda vědeckého sdružení s názvem Asgardská společnost, a přišel z Lipska.

Vážený pane Bremere! 

Děkujeme Vám za zájem o naši vědeckou společnost. Bohužel Vám musím sdělit, že okruh našich členů je omezený a je otevřen pouze osobám, které mohou prokázat relevantní vědeckou nebo žurnalistickou činnost. Dále musím upozornit, že svou činnost financujeme výhradně z darů našich členů a podporovatelů, a proto musíme uplatňovat přísná přijímací pravidla.

Rád bych Vás však odkázal na pana Ulricha von Mühla, který mě během mé přednáškové činnosti zde v Lipsku zastupuje a bude jistě k dispozici pro Vaše další dotazy. Níže naleznete jeho adresu a telefonní číslo.

S úctou 

E. v. Bauditz 

„Copak to bude za společnost?“ řekl Walther. „Ten název mi nic neříká.“

„Počítám, že se taky zabývá germánskou mytologií,“ řekl Leo a podíval se na Mühlovu adresu. „Falkenried v Dahlemu, tím se vysvětluje, proč v tom spolku neměli zájem o poskoka z obchodu s módou.“

Zelené předměstí na jihu Berlína prostírající se směrem na západ až ke Grunewaldu bylo známé svými poklidnými ulicemi elegantních vil.

„Měli bychom pána navštívit,“ prohlásil Walther.

„Vzhůru do Valhaly!“

„Jo, ale nejdřív ještě do kina,“ rozhodl Leo a nasadil si klobouk.

Jako dopravní prostředek na cestu z Alexanderplatzu na Kurfürstendamm zvolil Leo služební automobil, který nyní zaparkoval v boční ulici. Někdy stačilo poodjet jen kousek a člověk se ocitl v jiném světě, aniž by vytáhl paty z Berlína. Pozoroval ten rušný cvrkot na bulváru. Jako kdyby Berlíňané byli zachváceni nějakou horečkou, která je bez ustání štvala kupředu, z taxíku do obchodu, z kanceláře do kavárny, od lékaře do restaurace. Biograf se svým elegantním mramorovým průčelím se nacházel šikmo naproti Pamětnímu kostelu císaře Viléma. Leo se se zájmem zastavil před plakátem ohlašujícím Murnaův film Hořící důl. Ten plakát vůbec nebyl jak pěst na oko, šlo prakticky o umělecké dílo, tmavé pozadí a na něm jako světlejší skvrny tvář nějakého muže, zapálená lucerna a křídově bílá tvář a ramena dívky v černých šatech.

Vešel do rozlehlého foyer, v němž se v tuto denní dobu zdržovalo jen málo návštěvníků, a zeptal se u pokladny na slečnu Hagenovou. Pokladní se na něj káravě podívala. „Tohle se tady v pracovní době netrpí, milý pane. V tom je náš ředitel přísný.“

Leo se usmál a smekl klobouk. „Tohle není soukromá návštěva.“ Ukázal policejní placku a průkaz. „A nebojte se, slečna Hagenová vůbec nic neprovedla.“

Pokladní zvedla obočí a ukázala směrem k prodejnímu pultu, za nímž nějaká mladá žena skládala do stojanu cukrovinky a různé pochutiny. Leo poděkoval a vydal se k pultu.

„Kdo jste?“ zeptala se nejistě, když ji oslovil jménem.

„Já… dávám to tady do pořádku, protože v sále teď nejsem potřeba.“

„Neposílá mě ředitel,“ řekl a přestavil se. „Jde o pana Carla Bremera.“

Odtrhla pohled od sáčků s buráky, které právě třídila, a vylekaně se na něj podívala. „Nevím, co ode mě chcete, pane komisaři. Pana Bremera jsem už několik týdnů neviděla.“

Její šedé oči byly pozoruhodně krásné, pomyslel si Leo. Že by tohle opravdu uniklo znaleckému pohledu pana Hanckeho? „Proč jste ho neviděla, jestli se smím zeptat?“

„Protože… opravdu o tom musím mluvit? Do toho přece nikomu nic není.“

Nejkratší cesta někdy bývala nejlepší. „Takže asi ještě nevíte, že pan Bremer byl mrtvý vyloven z Landwehrského kanálu.“

Její ruka ještě sáhla do regálu, který stál za ní, ale hmátla do prázdna. Leo se natáhl přes pult, zachytil ji za paži, přistrčil stoličku a pomohl jí usednout. „Je mi to moc líto, slečno Hagenová, ale bude lepší, když mi všechno povíte.“

Zvedla ruku k hrdlu, jako kdyby nemohla polknout.

„Ale jak… byla to nehoda?“

Zřejmě šlo o široce rozšířený omyl, že lidé neustále padají do Kanálu nešťastnou náhodou. Liebknecht a Luxemburgová přitom nebyli jedinými oběťmi vražd, které odtud byly vyloveny. „Vycházíme z verze vraždy nebo sebevraždy.“