Jan Michl

Dvojitý šach

Případ zmizelého generála

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Michl, 2023

© foto na obálce Fortepan / Kieselbach Gyula

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-1056-4 (epub)

ISBN 978-80-279-1057-1 (mobi)

KNIHA PRVNÍ

Úvod

„Poslušně hlásím, pane generále, že legionáři míří na Varšavu!“

Generál Zagorský pohlédl se zdviženým pravým obočím na svého pobočníka a mlčky přemýšlel o několik vteřin déle než obvykle.

„V jakém množství?“

„V síle pluku. Zřejmě se jedná o hulány.“

„Kde se nacházejí teď?“

„Podle hlášení byli spatřeni necelých dvacet kilometrů jihovýchodně od města. U Jozefowa. Postupují poměrně pomalu.“

„Jak pomalu?“

„Asi tři kilometry za hodinu.“

Generál si zamnul ruce, ale tentokrát tento akt nebyl vyvolán pocitem úspěchu, ale spíše chvilkovou bezradností. Ne, že by generál nečekal potíže, ale pochod vlastních vojsk na metropoli je přece jen silné kafe. Občanská válka. Ano, tak se tomu bude v budoucnu říkat, pomyslel si.

„Jaké máme síly na našem letišti?“

„Šest potezů a tři civilní junkersy,“ odpověděl bez váhání pobočník.

„Jaká je situace v ostatních částech země?“

„Poměrně nepříznivá.“

„Přesněji,“ zavrčel podrážděně generál. „Jsou naše jednotky na straně vlády, nebo na straně povstalců?“

Pobočník na moment uvolnil svou vojensky napruženou postavu a pohlédl s otázkou v oku na generála. O legionářích si zatím nikdo nedovolil hovořit jako o povstalcích. Generál však nevypadal, že by chtěl pobočníkovi něco vysvětlovat.

„Většina velitelů se nevyjadřuje jasně. Myslím, že vyčkávají, kam se vítr otočí. Ale mokotovské letiště je jednoznačně na straně vlády.“

Generál si ještě v krátkosti v duchu zopakoval všechna pro, aby se utvrdil v přesvědčení, že činí správně a jedině možně. Vždyť je přece demokrat.

„Dobře, zatelefonujte na letiště, ať vyzbrojí všechna letadla menšími trhavými pumami a čekají na můj příjezd. Formaci potezů povedu sám.“

„Provedu!“ pobočník srazil podpatky a klidně odkráčel k telefonu. Byl rád, že je pouhý pobočník a nemusí o ničem rozhodovat.

Generál si navlékl bílé rukavice navzdory květnovému počasí, poklepem se ujistil, že má šavli ve správné poloze, a nejistě vykročil ke dveřím. Po několika krocích nabyl na jistotě a ze schodů již kráčel jako páv. Možná se naparoval až příliš, ale věděl, co dělá. Když dokáže strhnout své muže, povstalce rozpráší, pomyslel si. Nemohl se více mýlit.

1

Praha, počátek jara 1930

František se snažil udržet klesající hlavu vzpřímeně, ale nedařilo se mu to. S hlavou opřenou o držadlo drkotající tramvaje se však ani spát nedalo. Nevrle a popuzeně se zakřenil. Teprve poté ho napadlo alespoň otevřít oči. Naštěstí naproti němu seděl jen jeden pán, který celou svou rozlehlou postavu ukrýval za včerejším vydáním Národní politiky. Profesně deformovaný mozek se sice pokusil o myšlenkový pochod, jenž by analyzoval podezřelé chování pána se včerejšími novinami, ale dlouhodobý nedostatek spánku se projevil v minimální efektivitě takového počínání. Nikdy by ho nenapadlo, že výchova dítěte může být tak náročná, až devastující. I za války na frontě zažil rušivé noci, kdy okolo pršely dělostřelecké granáty, ale v takovém případě se člověk jen převalil na druhý bok a spal dále do dalšího blízkého dopadu smrtonosného projektilu. S dětským pláčem je spojeno několik mobilizujících a zneklidňujících faktorů – strach o vlastní krev, pocit viny z toho, že většinou jde dítě utěšovat žena, a nakonec obava hraničící s jistotou, že vše se bude za patnáct minut opakovat znova a znova až do ranního kuropění, které sice nepřinese úlevu, ale alespoň únik do zaměstnání.

Ani únik do zaměstnání však neumožňoval odpočinek. Unavená mysl a s ní související pokles momentální inteligence prodlužoval všechny pracovní úkony na několikanásobek předchozího standardu. Jako státní zaměstnanec sice tolik neutrpěl hospodářskou krizí, ale stejně ho tížily existenční obavy. Od Černého pátku na Wall Street sice už uběhlo několik měsíců, ale František stále nemohl pochopit, jak mohla paní Bída nastolit svou vládu v tak krátkém čase. Ještě v polovině září lidé žili své malé životy s plným břichem a s velkými nadějemi do budoucna, aby začátkem října postávali v otrhaném oblečení na zaprášených ulicích a s propadlými tvářemi vyhlíželi, kde by se dalo co ukrást či sníst. U nich na policejním ředitelství se ze dne na den svobodným snížily platy o třetinu a ženatým o desetinu. Nikdo se však netvářil, že by to tím skončilo. Ve vzduchu viselo další šetření na lidech a propouštění.

S hospodářskou krizí vzrostla kriminalita, takže se nemohlo propouštět ve velkém, ale na druhou stranu vzrostlo i pracovní vypětí. V přímé úměře k nárůstu vražd naštěstí klesala jejich promyšlenost i rafinovanost pachatelů, takže se to dalo zvládnout. Zatímco dříve řešili s Michalem Prokešem tři až čtyři vraždy ročně, teď stejný počet vyřešili za měsíc. Nutno uznat, že Mikeš, jak se Michalovi přezdívalo, odvedl většinu práce a dopřával svému nevyspalému kolegovi možnost vyhřívat se v záři nezasloužené slávy. František si uvědomoval svou nedostatečnost a svůj dluh vůči staršímu a chápajícímu kolegovi, což jejich vzájemné pouto mnohonásobně posílilo. Musí však zabrat. Dříve nebo později by si disproporce ve fungování dvojice vyšetřovatelů všimlo i okolí a to by nedopadlo dobře. František počkal až do úplného zastavení tramvaje a teprve poté vystoupil. Na frajerské vyskakování za jízdy už dávno neměl náladu ani energii. Do kanceláře dorazil čtvrt hodiny po začátku pracovní doby, ale nikoho to v budově neznepokojovalo. Ostatně v devět měla začít jako každý týden porada celého oddělení u policejního rady Weisse, takže se stejně nedalo nic pořádného udělat. Mikeš právě přikládal uhlí do kamen, což byla asi nejsmysluplnější práce, kterou mohl vykonávat. Včera vyřešili nepříliš komplikovaný případ umlácené babičky, která se provinila tím, že neměla nic našetřeno a nechtěla vnukovi prozradit, kam všechny ty peníze ukryla. V souvislosti s tímto případem František zpochybnil rčení, že kde nic není, tam ani smrt nebere. Mikeš se mu sice snažil vysvětlit, že pořekadlo chápe špatně, ale marně.

„Zahráváš si,“ pronesl mírně inspektor Prokeš, když odhodil lopatku zpět do uhláku.

„S čím?“ nechápal František.

„Před pěti minutami volal Weiss. Máme k němu přijít už v půl.“

„Co se děje?“

„Nevím. Asi má pro nás nový případ.“

František kývl hlavou, což je obvykle známkou souhlasu, ale v tomto případě působil spíše poněkud rezignovaně.

„Co synek, jak se mu daří?“ snažil se udržet konverzaci Mikeš.

„Nevím. Žije.“

„Pořád nahlas?“

„Hmmm…“ pokusil se přisvědčit hlavou František, ale vypadalo to spíše, jako by si škytnul.

„Klid, to přejde,“ ujišťoval ho starší a zkušenější otec.

„Kdy?“

„Za pár týdnů,“ ujistil ho Mikeš, ačkoliv původně chtěl říct měsíců, ale nechtěl kolegu ještě více deprimovat. Telefon na stole zazvonil. Pouze jednou, protože ho Michal ihned zvedl. Ani hovor nepatřil k nejdelším.

„Prý můžeme hned,“ oznámil stručně Mikeš a vyrazili na druhý konec chodby.

V kanceláři policejního rady Weisse se však nacházela jiná sestava, než kterou očekávali. Kromě šéfa tam seděl jen jeden neznámý muž. Tvářil se jako ženitby chtivý mladík, který si je jistý tím, že otec jeho vyvolené žádost o její ruku neodmítne. Ano, sebevědomí z něj přímo vyzařovalo, až František znejistěl. Málokdy narazil na někoho sebevědomějšího, než je on sám.

„Pánové, posaďte se,“ vyzval je otcovsky Weiss a ukázal na židle, na nichž obvykle během porad seděli.

„Dovolte, abych vám představil pana doktora Přichystala z Ministerstva zahraničních věcí…“ pokračoval Weiss, aniž by poklesl hlasem na znamení tečky za větou. Michal s Františkem se jako jeden muž opět pokusili vstát, aby si s doktorem Přichystalem potřásli rukou, ale ten okamžitě mávl rukou ve smyslu: Jako by se stalo, pánové.

„… který vám vysvětlí, jaké cti se vám dostalo.“

Ministerský úředník pohledem poděkoval Weissovi za velmi krátké úvodní slovo a mírně se naklonil blíž k dvojici inspektorů.

„Pánové, mám pro vás čestný a zároveň velmi delikátní úkol,“ přestal hledět inspektorům do očí a na moment něco zkoumal na koberci. Poté zrak opět zvedl, ale hleděl pro jistotu někam na zeď za jejich zády. „Společnost národů se obrátila na Československo s žádostí o pomoc. Možná si vzpomínáte na květnový převrat v Polsku v roce 1926. Poláci si tehdy přáli vládu silné ruky a konec nestability, kterou jim poskytoval systém parlamentní demokracie. Přání lidu tehdy vyslyšel maršál Pilsudský, jenž nastolil řekněme autoritativní režim diktátorského typu. Během státního převratu došlo k lokálním potyčkám, při kterých zemřelo na čtyři stovky lidí. Legálně a ústavně zvolenou vládu tehdy nejvehementněji bránil velitel letectva generál Vladimír Ostoja-Zagorský, který po porážce svých sil putoval do vězení. Tam si poseděl rok a půl a poté byl propuštěn,“ doktor Přichystal se na chvíli odmlčel, jako by vážil slova. „Bohužel ještě ten samý den zmizel, což značně zhoršilo polsko-francouzské vztahy…“

„Proč?“ vypadlo bezděčně z Františka.

Přichystal se na něj překvapeně podíval, ale hned se vrátil do své role. „Ač to podle jména nevypadá, generál Zagorský se narodil ve Francii a jednalo se de facto o Francouze polského původu…“

„Co dělal Francouz v čele polského letectva takhle dlouho po válce?“ připojil se do diskuze Mikeš.

„Vidím, že vám nic neunikne. To je dobře,“ pokusil se o úsměv Přichystal, ale ihned znovu zvážněl. „Situace v Polsku se značně liší od situace u nás. Polsko dlouho válčilo o svou samostatnost a územní celistvost. Vlastně až do roku 1920. Letectvo se vydalo cestou plně pod francouzským patronátem. Nakupovalo stovky francouzských vojenských letadel a další stovky vyrábělo ve francouzské licenci. Letadla polské konstrukce se začínají vyrábět až v dnešní době, proto generál Zagorský hájil francouzské zájmy v Polsku, ale zároveň chtěl to nejlepší i pro svou druhou vlast. Jeho zmizení cestou z vězení vnímá Paříž jako nepřátelský akt. Existuje důvodné podezření, že ho dal zavraždit maršál Pilsudský, což on pochopitelně vehementně popírá a tvrdí, že Zagorský dezertoval a emigroval. Teď prý žije někde v Latinské Americe. Francouzská i polská vláda si přejí situaci urovnat, a proto se obrátily na Společnost národů pro pomoc.“

Přichystal se odmlčel a napřímil, až povyrostl o několik centimetrů. „Bylo rozhodnuto, že se pod jejím patronátem sestaví mezinárodní skupina vyšetřovatelů, která celou situaci vyjasní a uzavře,“ ministerský úředník vydechl s úlevou, že ono velké tajemství konečně vyjevil.

Michal s Františkem se na sebe podívali.

„Asi to úplně nechápu,“ začal pomalu Mikeš. „Jak to souvisí s námi?“

Přichystal navázal oční spojení s Weissem, souhlasně mírně kývl hlavou a pokračoval ve výkladu: „Bylo rozhodnuto sestavit tým tak, aby byl co nejméně zaujatý a co nejvíce nezávislý. Československo bylo osloveno, protože nepatří mezi země vůči Polsku vyloženě nepřátelské, ale ani vyloženě přátelské, až spojenecké. Naše vztahy by se daly nazvat jako napjatě neutrální. Zároveň naše země mají k sobě blízko jazykově i kulturně. Pochopitelně v komisi bude zástupce Polska i Francie. Pan rada vybral vás dva, protože jste jazykově vybaveni a momentálně nepracujete na žádném případu.“

„Jazykově vybaveni?“ podivil se František. „Já umím jen italsky a trochu německy.“

„Ano, vím. V komisi se budete domlouvat v němčině. Francouzský vyšetřovatel ovládá němčinu a italštinu a polský vyšetřovatel hovoří německy, rusky a francouzsky.“

„Takže ta komise bude čtyřčlenná?“ zeptal se nepříliš optimisticky Mikeš.

„Ano, správně,“ odpověděl Přichystal možná až příliš nadšeně.

„Na jak dlouho?“ pokračoval Mikeš.

Úředník znejistěl a rozpačitě pokrčil rameny: „Minimálně měsíc. V případě nedosažení výsledku i déle.“

František vyvalil oči a zalapal po vzduchu: „Minimálně měsíc? Vždyť já mám doma malé dítě a ženu. Nemůžu na dva měsíce zmizet!“

„I na to bylo myšleno,“ usmál se Přichystal s převahou, která začala Františka rozčilovat. „Váš pražský plat bude dále vyplácen vaší rodině. Polská strana se zavázala vám oběma hradit pobyt i vyplácet plat obvyklý pro polské kriminalisty a nakonec Společnost národů vám bude poskytovat finanční prostředky ve výši obvyklé pro vyšetřovatele ve Francii.“

„Společnost národů nás bude vyplácet?“ podivil se Mikeš.

„Fakticky půjde o francouzské peníze,“ ujistil ho Přichystal.

„Takže budeme brát tři platy,“ vydechl František, aniž by na konec věty umístil otazník.

„Ano, přesně,“ téměř vykřikl úředník s nadšením pouličního prodejce.

Mikeš usilovně přemýšlel, až se mu na čele vytvořily vrásky: „A jaký to má celé smysl? Vždyť říkáte, že už nežije. Když se někdo skoro tři roky nikde neukáže, tak obvykle už není.“

„Ano, skoro tři roky generála nikdo nespatřil, ani jeho tělo se nenašlo. Pochopte ale, že po něm zůstala manželka, rodina. Ta nejistota je ničí, tlačí na francouzskou vládu a víří neklid pomocí tisku. Paříž se tím ocitá v prekérní situaci. Potřebuje odbytiště pro své zbraně, ale zároveň si nemůže dovolit, aby jejich vazal vraždil francouzské generály.“

„Takže máme jen potvrdit, že byl zavražděn?“ zeptal se František.

„Ne!“ ministerský úředník zkroutil tvář do bolestivé grimasy, jako by mu někdo šlápl na nohu. „Vhodnější by bylo, kdybyste došli k závěru, který celou věc uzavře, ale zároveň ani jednu stranu nepoškodí. Je třeba nasytit tisk, ale zároveň nezpůsobit mezinárodní skandál.“

Mikeš se lokty opřel o stehna a zhluboka vydechoval jako boxer po tvrdém direktu.

„Já tomu nerozumím,“ přihlásil se o slovo František.

„Musíte nám to říct více po lopatě, nebo budeme muset absolvovat nějaké školení. Jak to tedy je?“

Ministerský úředník se pochybovačně podíval na Weisse. Zapochyboval, že mu policejní rada poskytl ty nejlepší detektivy. „Dobře, když po lopatě, tak po lopatě. Polská strana má zájem, aby komise došla k závěru, že generál Zagorský emigroval. Francie chce tečku za případem, která nepoškodí jejich prestiž, takže jejich vyšetřovatel bude fungovat spíše v pozici supervizora. Fakticky vyšetřovat budete hlavně vy dva. Polák bude spíše takový průvodce a asistent.“

„A manipulátor,“ doplnil Mikeš.

„Ano, konečně chápete,“ odpověděl možná až příliš arogantně Přichystal. „Nakonec na tiskové konferenci všechno nějak diplomaticky shrnete a všichni budou spokojeni.“

„Kvůli takové šaškárně tam ale nemusíme být dva měsíce,“ namítl František bojovně.

„Samozřejmě, to záleží na vás. Když to stihnete dřív, tím lépe. Jen to nesmíte přehnat. Nemůžete to uzavřít za dva dny,“ doktor si urovnal kravatu, aby se trochu uklidnil. „Myslel jsem, že když vám jsou nabídnuty tak skvělé platové podmínky…“

Oba detektivové mlčky pokývali hlavami a konečně začali v duchu počítat. Když se dobrali konečné částce, ústa se jim roztáhla do nezvladatelného úsměvu. Jako ozvěna se úsměvy objevily i na tvářích Weisse a Přichystala. Československo na mezinárodním poli opět nezklame.

2

„Příští týden v pondělí ráno odjíždím vlakem služebně do Varšavy,“ pronesl František významně, když usedl doma k nachystané večeři. „Tedy společně s Mikešem.“

Jeho žena Jarmilka na moment přerušila přendávání knedlíků z hrnce na talíř: „Na jak dlouho?“ V její tváři bylo možné zahlédnout mírné znepokojení, až ostražitost.

„Minimálně na týden, maximálně na dva měsíce. Byli jsme pověřeni Společností národů vyšetřit nějakou mezinárodní záhadu v Polsku. Ztratil se jim tam nějaký generál. Napůl Francouz, napůl Polák, ale především šlechtic. Pravděpodobně je už mrtvý, ale chtějí někoho nezávislého, aby to oficiálně ukončil. Československo bylo vybráno jako nejbližší a zároveň nejvíc nezaujatý arbitr,“ František se zarazil. Svou ženu oceňoval z mnoha příčin, ale přehled v mezinárodní politice mezi ně nepatřil. Ani on sám o tom příliš mnoho nevěděl. Nechtěl, aby ho podezírala z nějaké protirodinné iniciativy, a proto rychle dodal: „Weiss vybral nás dva. Nedalo se to odmítnout.“

Jarmilka se posadila ke stolu a kupodivu vypadala klidně.

„Tak to budeš potřebovat víc než jen jeden slušný oblek,“ pronesla věcně.

V duchu si oddechl, že má tak rozumnou ženu, ale raději stále udržoval provinilý výraz ve tváři. Vzápětí si však uvědomil, kam jeho drahá polovička míří.

„Nový oblek si už nestihnu nechat ušít,“ vyhrkl až příliš překotně. „Stačí mi tenhle do práce a vezmu si i ten svatební.“ Nesnášel nákupy oblečení, všechno to zkoušení a řeči okolo.

„Nemusíme ke krejčímu, můžeš si koupit konfekci,“ namítla prakticky, jako by to už měla několik týdnů připravené.

Ha, to mě dostala, pomyslel si zaskočený František, ale vzápětí ho napadla spásná myšlenka: „Dostali jsme takové diety, že si ve Varšavě můžu koupit patery šaty, když budu chtít.“

Jarmilka zpozorněla. Naopak Františkovi se na jazyk řinuly stále další a ještě skvělejší argumenty: „Budeš dál dostávat můj plat, to je už zařízené. Já ve Varšavě budu po celou dobu zaopatřován polskou stranou, a ještě navrch dostanu plat emisara od Francie, tedy od Společnosti národů. Celkem to vypadá na zhruba pět tisíc korun měsíčně.“ Vyslovená částka pravděpodobně šokovala i malého Honzíčka spícího vedle, protože se ve stejný okamžik rozbrečel a rozeřval. Tím manželská rozprava skončila s okamžitou platností, za což František Honzíčkovi v duchu poděkoval. Namočil si první knedlík do omáčky a s pocitem slasti si vložil sousto do úst. Přitom stihl sledovat svou ženu, jak odchází do vedlejší místnosti a přes nezavřené dveře ji mohl pozorovat, jak synáčka utěšuje. Chvilku doufal, že dojde na kojení, ale synovi šlo zřejmě o něco jiného, protože Jarmilka svá krásná ňadra neodhalila. František si teprve nedávno v plném rozsahu uvědomil, co znamená slovo šestinedělí, které v dosavadním životě buď neslyšel, nebo ho považoval za nějaký církevní svátek.

Bolestnou zkušenost čerstvého otce však nemohl ventilovat, protože i přes své sobectví si uvědomoval, že jeho žena trpěla daleko víc. Nyní měla díky neustálému obletování Honzíčka ještě štíhlejší postavu než před těhotenstvím. Zároveň se jí zvětšila ňadra, která si však v rozporu s fyzikálními zákony udržovala svůj dokonalý a pevný tvar i nadále. Nakonec i šest neděl skončilo, ale návrat k tělesným radovánkám neprobíhal tak spontánně, jak František ve své zaslepenosti očekával. Naštěstí se zachovala dobrá vůle na obou stranách, takže v průběhu jídla se z jeho očí vytratila zjihlost a nahradilo ji něco trochu jiného. Honzíček přestal plakat a Jarmilka odešla někam hlouběji do bytu. Poslední sousta už František nevnímal, ale cítil, že se mu zrychluje z té představy puls a začíná funět. Dojedl, opláchl si ruce a přešel do vedlejší místnosti. Při pohledu na Honzíčka opět na pár chvil zjihl, ale nenechal se tím zviklat. S přiblblým úsměvem systematicky prohlédl všechny pokoje, až konečně vítězoslavně otevřel dveře od ložnice. Jarmilka tam oblečená spala v poněkud nepohodlné poloze. František se zklamaně ujistil, že to není součást nějaké hry, aby poté sám ulehl vedle. Funění postupně sláblo, až se místností ozývalo pouze zdvojené klidné oddechování.

Co původně vypadalo jako zahraniční služební cesta s nádechem školního výletu, se do pondělního odjezdu proměnilo v cosi obludného, co by vzdáleně mohlo připomínat oficiální mezistátní návštěvu či odjezd delegace na mezinárodní sjezd špiónů. Policejní rada Weiss se snažil misi Františka Chlubného a Michala Prokeše utajit co nejdéle, ale stejně se to novinářská obec dozvěděla. Do vlaku se František musel protlačit přes houf redaktorů, kteří mu pokládali dotazy svědčící o tom, že o skutečném stavu věcí příliš mnoho nevědí. Nehodlal jim toho mnoho osvětlit a po pár neurčitých, až diplomatických odpovědích konečně pronikl do určeného kupé, kde už na něj čekal poněkud rozhozený a zaskočený Michal. Ministerstvo zahraničí jim zajistilo celé kupé pouze pro ně, což s povděkem uvítali. Bohužel na obou stranách byli obklopeni redaktory z pražských novin, kteří podle intenzivního klapání psacích strojů právě heroizovali jejich odjezd z větrem ošlehaného nádraží vstříc nehynoucí internacionální slávě československé kriminalistiky. Naštěstí se vlak brzy uvedl do pohybu a po návštěvě průvodčího Michal nekompromisně kupé uzamkl, aby předešel případným dotazům ze stran nedočkavých novinářů.

„Jestli tohle bude i v Polsku, tak tam nic nevyšetříme,“ utrousil znechuceně Michal a usedl k okénku. S povděkem evidoval, že Pražané v ulicích jim nemávají a nemají nejmenší potuchy o tom, že odjíždí tak významná delegace.

„Myslím, že ve Varšavě budeme mít větší klid. Pro Poláky je to spíše nepříjemnost než nějaká sláva,“ odpověděl František a vyndal na přihrádku papíry s pokyny a informacemi od doktora Přichystala.

„Měl by sis to také přečíst,“ pokračoval vyčítavě František a vytrčil bradu směrem k přihrádce.

„Vždyť víš, že nejsem studijní typ,“ usmál se Mikeš.

„Nějak mi to shrň.“

„Předně pojedeme patnáct hodin a budeme jednou přestupovat. Do Varšavy přijedeme zítra krátce před desátou a přivítá nás komisař Albín Morawa, jenž nám umožní nahlédnout do vyšetřovacího spisu. Z toho, co jsem se zatím dozvěděl, byl generál Zagorský společně se čtyřmi dalšími generály podporujícími legálně zvolenou vládu zatčen 15. května 1926 krátce po dovršení úspěšného vojenského puče. Už v říjnu téhož roku byli všichni zbaveni obvinění, ale navzdory tomu byli i nadále drženi ve vězení ve Vilnu. Na nátlak veřejnosti byli konečně všichni propuštěni 6. srpna 1927. Generál Zagorský odjel z Vilna v civilním oblečení v doprovodu několika nejmenovaných důstojníků a tady se objevuje první rozpor,“ František přerušil výklad a pohlédl na Michala. Ten nereagoval, ale podle výrazu ve tváři bylo jasné, že pozorně poslouchá.

„Podle jedné z verzí vlakem do Varšavy už nedojel, podle jiné verze vystoupil ve Varšavě z vlaku a nasedl do automobilu Chevrolet, jenž ho měl odvézt do lázní. Poté ho už nikdo nikdy nespatřil.“

„A ti, co ho doprovázeli z vlaku, vystoupili, nebo zmizeli také?“ zeptal se Mikeš.

„To se tady nepíše, ale lze usuzovat, že zřejmě vystoupili, a je tedy pravděpodobnější ta druhá verze.“

„Také si myslím. Je i logické, že po roce ve vězení se chtěl nejdříve pořádně umýt,“ Mikeš se zarazil. „Jeho rodina ho na nádraží neočekávala?“

„Podle všeho ne. Zřejmě v té době už v Polsku nežila. Podle francouzského původu generála předpokládám, že žila ve Francii.“

Michal Prokeš si mnul bradu a usilovně přemýšlel.

„Vím, máme toho zatím málo, doufejme, že nám ten Albín z Moravy řekne něco víc,“ prohodil František, aby přerušil poněkud dlouhé ticho.

„A co ti ostatní propuštění generálové? Také zmizeli? Víme o nich něco?“

„Známe jejich jména. Podrobnější informace máme pouze o generálovi Rozwadowském. Přesněji Tadeuš Jordan-Rozwadowský. Polský šlechtic a generál rakousko-uherské armády. V době převratu zastával funkci náčelníka generálního štábu…“

„Čili byl nadřízeným generála Zagorského,“ chtěl se ujistit Mikeš.

„Ano. Z vězení byl propuštěn o něco dříve než Zagorský, ale krátce nato zemřel za podivných okolností. Pravděpodobně byl otráven.“

„Víme o tom něco bližšího?“

„Ne.“

„Vyšetřovala to vůbec polská policie?“

„Nevím, podle všeho ne.“

„Hmm…“ inspektor Prokeš si promnul tvář a unaveně vzdychl. „To smrdí. Pochybuji, že nám bude Albín pomáhat. Oni to zjevně nebudou chtít vyšetřit.“

Oba detektivové krátce hleděli na ubíhající krajinu a teprve teď na ně padla tíha poslání. František si uvědomoval, že mu Jarmilka s Honzíkem začínají scházet již nyní.

„Víme alespoň, jestli ti zbývající generálové ještě žijí?“ přerušil rytmické klapání vlaku Michal.

„Ne. Známe jen jejich jména,“ potvrdil opět František.

„Kde budeme bydlet?“ změnil náhle téma Michal po další chvilce mlčení.

„V hotelu v Aleji polské armády,“ odpověděl František po krátkém listování v papírech.

„To se tak jmenuje?“

„Myslíš jméno hotelu? Jméno tu není. Pouze adresa. Ta ulice se jmenuje Alej polské armády.“

„Hmm. Zajímavé,“ pronesl poněkud rozladěně Michal a rozhlédl se. Jeho zrak opět nakonec skončil na Františkovi. „Koukám, že máš nový oblek.“

„To víš, manželka. Prý musím reprezentovat. Dokonce tvrdila, že mi to Weiss, nebo ministerstvo proplatí,“ usmál se František v rozpacích.

„A víš, že to dokonce může být pravda?“

„Co?“

„Že ti to erár proplatí. Rozhodně to po návratu zkus. Za to nic nedáš,“ usoudil Mikeš a sáhl po papírech od doktora Přichystala.

„Co to? Snad nejdeš studovat?“ usmál se mladší kolega.

„Ještě jsme nevyjeli z Prahy a už se nudím,“ odpověděl na vysvětlenou Mikeš.

„Možná by to chtělo nějakou vraždu jako v Orient Expresu.“

„Dej pokoj s vraždou. Možná si jich v Polsku užijeme víc, než nám bude milé.“

3

František prospal skoro celou cestu, ale Michal anabázi protrpěl v bdělém stavu. Varšava jim zpočátku přišla poněkud vesnická, ale jak vlak pronikal po levém břehu Visly hlouběji k centru, bylo možné vidět už urbanisticky vyspělejší čtvrti. Přijetí na nádraží proběhlo celkem hladce a bez zbytečných ceremonií. Kupodivu černovlasý Albin Morawa byl zhruba ve věku Františka Chlubného, zdvořile, ale zároveň po vojensku stroze se s nimi pozdravil. Poprosil je o společné foto, na kterém ještě chyběl francouzský zástupce komise Pierre Weber, a pak je krátce nechal čelit dotazům novinářů. Překvapivě převažovali žurnalisté mluvící francouzsky, ale navzdory očekávání jejich dotazy nepůsobily vlezle ani agresivně. Hovořili téměř potichu a nijak se na dvojici českých detektivů netlačili. Po zjištění, že cestující z Prahy neovládají francouzštinu, se obraceli výhradně na Morawu, jenž ochotně tlumočil do němčiny. Michal se stále ještě nevzpamatoval z protrpěné noci, takže odpovídal pouze jednoslabičně, až to mohlo působit dojmem, že kromě francouzštiny neovládá ani němčinu. František si po dlouhé době užíval situace, kdy je z dvojice detektivů ten bystřejší. Na náročnější otázky odpovídal sám a přitom si všiml, že zatímco novináři i on mluví v docela dlouhých souvětích, Morawa je vždy přetlumočí jen pár slovy. Po ujištění novinářské velmoci, že se jim ve Varšavě líbí a že udělají vše pro to, aby případ generála Zagorského dotáhli do zdárného konce, se konečně odebrali už bez doprovodu nezvykle ukázněných novinářů k limuzíně parkující před nádražím.

„Jste jistě po cestě unaveni,“ pronesl německy Morawa a gestem ruky vyzval nosiče zavazadel, aby kufry pražských kriminalistů naložil do dalšího automobilu v koloně. „Ubytování v hotelu Visla je připraveno. O nic se nemusíte starat. Všechno obstarám. Jistě stihneme i oběd.“

Vyčerpaný Michal pouze kývl hlavou a svalil se na zadní sedadlo.

„Pamatujte si adresu hotelu Visla, protože hotelů stejného jména je ve Varšavě a okolí celkem pět. Ten váš je pochopitelně nejluxusnější.“

„Ano, jistě. Takový název ulice se nedá zapomenout,“ přitakal bez valného přemýšlení František a fascinovaně si prohlížel čepice polských důstojníků, kteří se hemžili všude kolem. Uvažoval nad tím, jak se takové zvláštní čepice vyrábí. Současně ho napadla znepokojující myšlenka, zdali v této zemi žijí i civilisté, protože i nosič zavazadel měl na sobě něco na způsob uniformy. Když si František sedal do vozu, setkaly se jeho oči s pohledem Albina Morawy, ve kterém bylo možno zahlédnout nesouhlas. Zatrnulo v něm, že asi poslední myšlenky řekl nahlas, ale Polákovo mírné rozhořčení nejspíš vyplynulo ze zmínky o názvu ulice. V zemi, kde vládne armáda, je zřejmě nepřípustné o čemkoliv armádním polemizovat. Možná ale něco popletl v němčině.

„Jaká je vaše hodnost, pane Morawo?“ zeptal se Michal, když se celá kolona tří aut rozjela.

„Jsem poručík, pane policejní inspektore,“ odvětil pohotově Morawa. „Jak už jsem se představil na nádraží.“

„Promiňte, bylo tam na mě příliš podnětů, takže jsem spoustu informací nechytil.“

„To je v pořádku,“ pronesl Morawa, ačkoliv to nevyznělo příliš upřímně. Sehnul se pod palubní desku a vyndal odkudsi dva velké svazky papírů v deskách. „Tady mám pro vás opis vyšetřovacího spisu…“

„Opis? Ne originál?“ podivil se František.

„Originál je v polštině a navíc nesmí opustit budovu policie,“ zareagoval pohotově Morawa, jako by se na tuto odpověď připravoval už od minulého měsíce. „Do zítřka to prostudujte a zítra v devět ráno na vás počkám v salonu hotelu, abych odpověděl na vaše dotazy. Samozřejmě pokud to bude v mých silách.“

Michal předstíral, že si nevšiml alibismu v Morawově výkladu: „Už nějaké informace máme, takže bych se vás zeptal…“

„Až zítra, pane policejní inspektore,“ usmál se chladně Morawa. „Jistě opis spisu obohatí vaše povědomí o případu. Většina informací ještě nebyla zveřejněna.“

„Michal,“ pravil Mikeš a napřáhl ruku k poručíkovi.

„Prosím?“ nechápal Morawa.

„Nejbližší dny a týdny budeme většinu času trávit spolu, takže se nebudeme vyčerpávat celými tituly. Já jsem Michal,“ nabízená ruka trčela v prostoru a každou další vteřinu zvyšovala pocit trapnosti v automobilu. Dokonce i řidič se na chvíli otočil a spočinul pohledem na Mikešově pravici. Morawa vypadal, jako by zrovna zažíval atak střevní koliky. V hlavě kvapně analyzoval obě možnosti odpovědi. Nakonec usoudil, že méně škody napáchá přistoupení na navrhovanou variantu.

„Jistě, pane Mihail,“ přijal Mikešovu ruku a chvíli s ní toporně třásl.

„A ty jsi?“ napovídal Michal.

„Já se jmenuji Albin, pane Mihail,“ Morawa zjevně o žádné bratříčkování nestál a hájil si osobní odstup za každou cenu. „Jak už jsem říkal na nádraží.“

„Já jsem František, Franz,“ přidal se inspektor Chlubný. „Těší mě.“

„František,“ zopakoval tupě Morawa. „Těší mě.“

„Já jsem František. Ty jsi Albín,“ opravil ho ten odpočatější z dvojice pražských detektivů.

„Ano, já jsem Albin.“

„Pěkné jméno,“ ujistil ho Michal. „Je obvyklé v této zemi?“

„Ne příliš, ale už jsem jich pár potkal,“ Morawa zcela vypadl ze své role. „U vás se mé jméno nepoužívá?“

„Ne. U nás se všichni jmenují Josef nebo František,“ ujistil ho s kamennou tváří Michal. „Pouze já se liším. Pravděpodobně někdo z mých předků patřil k pravoslavnému vyznání, nebo přitáhl do Čech s Napoleonem.“

Table of Contents

KNIHA PRVNÍ

Úvod

1

2

3

KNIHA DRUHÁ

KNIHA TŘETÍ