Rosie Clarke 

Děvčata z Harpers 

Originální název: The Shop Girls of Harpers 

Vydáno u Boldwood Books Ltd, London, Great Britain 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Rosie Clarke, 2019 

Translation © Anna Rybníčková, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Vydání první 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1116-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-1117-2 (mobi)

Kapitola 1 

Onoho slunečného, ale chladného březnového rána roku 1912 se Beth zhluboka nadechla a potichoučku se plížila kolem tetina přijímacího salonu. Přísný hlas ji však zastavil dřív, než se dostala k zadním dveřím. Povzdechla si a vydala se ke dveřím do pokoje, kde seděla teta Helen zabraná do práce u svého šicího stroje a levou nohou v pravidelném rytmu sešlapávala černý kovový pedál.

„Než odejdeš, podívám se ti na boty,“ přikázala jí teta, aniž by vzhlédla. Beth v sobě dusila vztek, modrozelené oči jí plály potlačovanou zlobou. Byla už dospělá žena, ne nedbalé dítě a těžko by na tak důležitou schůzku odcházela se špinavými botami. Vzala si elegantní boty, které se zapínaly na dva knoflíky po stranách a byly z černé kůže, jež se leskla tak, až v nich viděla vlastní odraz.

„Včera večer jsem nad nimi strávila celou věčnost,“ řekla Beth. Stála tak, aby na ni teta viděla a mohla si ji prohlédnout, v úhledné šedé sukni ke kotníkům, bílé halence a tmavším šedém saku, které ji obepínalo útlý pas. Husté světlé vlasy měla vzadu pečlivě vyčesané a na hlavě měla černý sametový klobouk, který jí stínil obličej a zakrýval vlasy. V ruce držela černé rukavice, jež se hodily k jejím dokonale vyleštěným botám. Tmavá barva sice jen umocňovala bledost její pleti, jenže Beth ještě nepřestala truchlit pro matku, která zemřela před necelými čtyřmi měsíci. Kromě toho se od ní očekávalo, že bude do práce chodit v šedé nebo černé, případně v uniformě.

„Vypadáš unaveně, děvče,“ zamračila se teta Helen, „ale s tím asi nic nenaděláš. Budeš jen prodavačka, takže si troufám říct, že na tom nezáleží.“ Vytáhla šití ze stroje a odstřihla nit drobnými nůžkami s ozdobným postříbřením. „Až budeš mít po pohovoru, vrať se hned zpátky.“ Podívala se na Beth přes brýle, které nosila na šití.

„Ano, tetičko,“ odpověděla Beth pokorně, ačkoli v hrudi se jí znovu vzedmula nelibost.

Bylo jí skoro dvaadvacet a tohle bylo poprvé, co se musela ucházet o pracovní místo. Bethina matka, Jessie Greyová, byla posledních téměř deset let invalidní, od té doby, co její manžel zemřel na strašlivou horečku. Pan Grey byl vynikající lékař a jejich životní styl byl pohodlný, ačkoliv po jeho smrti neměly peněz nazbyt. Když s Jessie Greyovou odešel i její zděděný příjem, Beth nezůstalo prakticky nic. Zpráva, že těch několik málo věcí po matce bude rozprodáno, aby se zaplatily dluhy, znamenala, že Beth byla nucena přijmout nabídku žít u své tety, kterou znala jen díky občasným návštěvám, přestože cítila tetinu nelibost a podivovala se nad ní. Jako jediné vysvětlení ji napadalo, že tetě Helen vadí, že její sestra Jessie prožila část svého života milovaná a šťastná, zatímco ona se nikdy nevdala.

„Ale proč mi nikdy neřekla, že si žijeme nad poměry?“ zeptala se tehdy Beth tety, když jim advokát oznámil tu hroznou zprávu. Dědictví po otci bylo vyčerpáno a pro Beth nezbylo nic. „Mohla jsem pracovat…“

„Jess byla vždycky hlupačka,“ odvětila teta Helen ostře.

„Se svým vzhledem a původem se mohla provdat za kohokoliv, ale ona si vybrala lékaře, který zasvětil život chudým, a proto jí nezůstalo nic než pár liber. Tvoje matka žila z toho, co jí odkázal náš otec, a nikdy nemyslela na budoucnost. Můžeš žít se mnou, ale musíš si najít práci, protože tě nemohu živit a šatit.“

„Pracovat budu ráda, tetičko,“ řekla Beth hrdě. Od té doby se jí ale bohužel nepodařilo najít vhodnou práci. Byla řádně vychovaná a pocházela ze slušné rodiny, což znamenalo, že nemohla pracovat v hostinci nebo v továrně. Teta Helen si myslela, že by si měla hledat práci jako společnice dámy z vyšších kruhů, ale přestože se Beth ucházela o dvě taková místa, neměla to štěstí, aby ji z mnoha uchazeček vybrali.

„Nevím, proč tě nevybrali,“ zabručela teta, když jí Beth oznámila, že se na vybranou pozici nedostala. „Léta ses starala o invalidní matku, a je tedy víc než jasné, že jsi schopná pečovat o starou ženu.“

„Lady Vera říkala, že chce někoho se zkušenostmi, a paní Thompsonová mi řekla, že jsem příliš atraktivní a ona má syny…“

Teta Helen nad touto očividnou nespravedlností nespokojeně zamlaskala. „Musíš ale pracovat, Beth – v pátek se podíváme do novin a uvidíme, jaké pozice nabízejí.“

Velký inzerát, který hledal zaměstnance pro nový obchodní dům na „horším konci“ Oxford Street, jak říkala teta Helen, zabíral půl stránky místních novin. V nabídce byly nejrůznější pozice, včetně uklízeček, kancelářského personálu, ale také asistentů, prodavaček a vedoucích. Inzerát jasně říkal, že Harpers má být prestižní obchod o čtyřech podlažích, s výtahy, kavárnou v nejvyšším patře a zbožím, s nímž se nic, co doteď v Londýně nabízeli, nemůže rovnat.

„Tady se píše, že bude zajištěno řádné školení,“ četla Beth nahlas. „Máme napsat žádost o pohovor.“

„Prodavačka…“ Tetina ústa se zkřivila nesouhlasem.

„Musím říct, že jsem nikdy nečekala, že by moje neteř pracovala jako obyčejná prodavačka.“

„Nemyslím si, že je to obyčejný obchod,“ odpověděla Beth. „Harpers má být prestižní obchodní dům.“

„Tvoje babička by zemřela hanbou,“ prohlásila teta dramaticky. „Byla to dcera šlechtice. Tvůj pradědeček byl sir James Mynott a to by sis měla pamatovat, i když babička zklamala rodinu tím, že se provdala za muže z lidu…“ Hluboce si povzdechla. „Kdyby ti tvoje matka nechala trochu peněz, možná bys byla ušetřena toho ponížení, že musíš pracovat – ale ona nikdy neměla špetku rozumu.“

„Maminka byla nemocná,“ bránila Beth matku loajálně.

„Trpěla hroznými bolestmi hlavy a po tatínkově smrti toho na ni bylo zkrátka moc.“

Tento rozhovor se odehrál před více než týdnem. Beth odpověděla na inzerát a okamžitě dostala termín, kdy se má dostavit k pohovoru.

Pohovory se toho rána konaly v malém hotelu kousek od Berwick Street, která ústila do samotné Oxford Street. Hotel Malmsey obvykle navštěvovali obchodní cestující a podnikatelé, kteří se v Londýně zdržovali na několik nocí, než se vydali dál. Pyšnil se však velkou konferenční místností. Když Beth dorazila, bylo jí řečeno, aby se posadila na jednu z tvrdých dřevěných židlí v konferenční místnosti rozdělené různými zástěnami, které poskytovaly trochu soukromí. Beth se posadila na okraj sedátka a nervózně se rozhlédla, protože téměř všechny židle byly obsazené. Přišlo tolik dívek, mužů a starších žen, až se jí sevřelo srdce. Bylo jen sotva pravděpodobné, že by dívka bez zkušeností dostala práci, když tu bylo tolik uchazečů.

„Jdu pozdě?“ ozval se vedle Beth veselý hlas a vedle ní se posadila velmi hezká dívka s kaštanově hnědými vlasy, v červeném plstěném klobouku a červeně lemovaném tvídovém kabátu. Beth si všimla, že má na rtech slabý náznak rtěnky a vlasy po ramena má přirozeně zvlněné včetně ofiny, která se jí kroutila nad čelem. „Já jsem Sally Rossová,“ představila se a nabídla Beth ruku. „Pracovala jsem v Selfridges a ve Woolworth’s – a co ty, drahoušku?“

„Já jsem Beth Greyová a tohle je poprvé, co se ucházím o práci v obchodě,“ odpověděla Beth. Sallyin úsměv ji trochu uklidnil. „Po tatínkově smrti byla maminka nemocná a já se o ni starala, dokud před pár měsíci nezemřela… od té doby nedělám nic jiného, než že pomáhám tetě v domácnosti.“

„To je zatracená smůla,“ řekla Sally a natáhla se k ní, aby jí stiskla ruku. „Já jsem nikdy nepoznala ani tátu, ani mámu. Do šestnácti jsem vyrůstala v sirotčinci a pak mě odtamtud vyhodili. Poslední dva a půl roku jsem žila v hostelu. Musela jsem se o sebe postarat sama.“

„To je ještě horší,“ řekla Beth zděšeně. „Já jen musím po maminčině smrti bydlet u tety. Bydlí v Holbornu, takže to nebudu mít autobusem daleko, pokud mi tu dají práci…“ Odmlčela se a povzdechla si, když si vzpomněla, o kolik šťastnější byla v otcově domku v Clerkenwellu, i když její matka byla léta invalidní a náhlý infarkt už její srdce neuneslo.

Sally se usmála, když se ozvalo její jméno.

„Aha, už jdeš na řadu…“

„Jo, jen tak tak jsem to stihla,“ zašvitořila Sally a vstala, aby následovala hubenou, poněkud kysele se tvářící ženu, oblečenou v černé uniformě. Když zmizely za zástěnou, Beth si všimla, že ji z vedlejší židle pozoruje asi šestnáctiletá dívka.

„Jsem tu už celou věčnost,“ řekla dívka a nervózně se podívala na zástěny. „Ještě mě nezavolali…“

„Taky je to tvoje první práce?“

„Ano… Jsem Margaret Gibbsová, ale všichni mi říkají Maggie,“ představila se mladá žena. „Otec chtěl, abych zůstala na škole a stala se učitelkou, ale…“ Přerývavě se nadechla. „Minulý měsíc měl v práci nehodu a je upoutaný na lůžko. Doktor říká, že už možná nikdy nebude chodit, a maminka se bez jeho platu neobejde.“

„To je mi moc líto. Vím, jaké to je, vidět někoho trpět.“

„Je to hrozné…“ Maggie znovu nervózně přelétla očima k zástěnám. „Doufám, že mi nějakou práci dají. Je mi jedno, co bych dělala.“

„Ano, cítím to stejně. Je to všechno opravdu tak vzrušující. V novinách se píše, že nový majitel je Američan, velmi bohatý a pohledný. Byla jsem se na obchod podívat, ty taky?“

Maggie přikývla. Tmavě hnědé vlasy měla vzadu vyčesané do úhledného drdolu a stažené z obličeje, ale pramínky, které jí unikly, se jí kroutily v týle a kolem hezkého obličeje.

„Na všech oknech jsou rolety, takže dovnitř není vidět, ale myslím, že to bude krásné – skoro tak pěkné jako Selfridges nebo Harrods, i když asi ne tak velké…“

Nový obchod se nacházel na opačném konci Oxford Street od Selfridges a jen kousek od čtvrti Soho, což tetě Helen dávalo dostatečný důvod dívat se na něj skrz prsty, a varovala Beth, aby nikdy nezabloudila do oblasti, kterou označila za „nechvalně proslulou“, protože tam chodí dámy nevalné pověsti. Nakonec se rozhodla to přehlédnout, jelikož ji Beth ujistila, že nikdy nebude mít potřebu tam zavítat. Domů by se vracela hned po práci autobusem a obědvala by v jídelně pro zaměstnance.

„Ano, je to vzrušující,“ souhlasila Maggie, ale vypadala ještě nervózněji, když si uvědomila důležitost tohoto obchodu. „Je tu tolik zájemců. Určitě je jich mnohem víc, než je potřeba, takže budu mít štěstí, jestli něco seženu, ačkoli bych ráda pracovala s oblečením nebo klobouky…“

„Myslím, že hledají i méně zkušené zaměstnance,“ uklidnila ji Beth. „Máš příjemný hlas a vystupování a jsem si jistá, že to je u obchodu, jako je Harpers, polovina úspěchu. Řekla bych, že jde hlavně o to být k zákazníkům vždy zdvořilý a uctivý. Nesnáším, když se nad tebou prodavačky v obchodě povyšují a snaží se ovlivnit tvůj výběr.“

„Ano, to já taky…“

„Slečna Margaret Gibbsová, prosím…“ Muž s napomádovanými tmavými vlasy, po stranách mírně prošedivělými, zavolal Maggiino jméno a ona nervózně pohlédla na Beth, potom vstala, uhladila si úzkou sukni po kotníky a následovala ho za jednu ze zástěn.

Beth v prstech nervózně kroutila rukavicemi. Maggie chtěla pracovat s oblečením nebo klobouky, ona by však byla ráda za jakoukoliv práci. V ústech měla sucho a žaludek jako na vodě. Teta Helen by se zlobila, kdyby znovu selhala.

Pak uviděla, jak se zpoza jedné ze zástěn vynořila Sally Rossová. Na tváři se jí objevil široký úsměv, a když procházela kolem Beth, ukázala jí palec nahoru a zašeptala: „Vzali mě – hodně štěstí.“

Beth přikývla, ale měla příliš sucho v ústech, než aby mohla odpovědět. Sledovala, jak za zástěnu na druhém konci místnosti odchází několik mužů a dvě starší ženy, a pak se vrátila přísně vyhlížející žena a zavolala její jméno. Beth vstala a následovala ji za zástěnu. Žaludek se jí svíral strachy a usilovně přemýšlela, co má říct a udělat.

Žena se posadila za stůl, ale nebyla tam žádná další židle a Beth tak musela zůstat stát.

„Vy jste slečna Beth Greyová?“ Žena ji kriticky přejela očima, jako by na ní hledala nějakou chybu.

„Ano, madam,“ Bethin hlas se chvěl nervozitou.

„Já jsem slečna Glynis Hartová,“ představila se žena.

„V Harpers budu dohlížet na celé ženské oddělení a taky přízemí. Je to zodpovědná pozice, a proto jsem byla požádána, abych pomohla s výběrem personálu. Hledáme mladé ženy, které by pracovaly v jednom z několika oddělení.“ Podívala se na Bethin dopis, který držela v ruce. „Vidím, že s prací v obchodě nemáte žádné zkušenosti. Proč byste u nás ráda pracovala, slečno Greyová?“

„Potřebuji si najít místo a myslela jsem si, že by se mi tu mohlo dobře pracovat…“

„To si nepochybně myslela i stovka dalších.“ Hlas slečny Hartové byl ostrý a bodavý. „Uvědomujete si, že toto je prestižní obchod? Očekáváme, že naše dívky budou bystré, pracovité a budou dělat Harpers čest! Pracovat tu je výsada a každá mladá žena, již sem přijmeme, si toho musí být vědoma. Proč bychom měli upřednostnit vás před tuctem jiných?“

„Myslím, že k tomu není důvod,“ odpověděla Beth upřímně. „Za sebe můžu jen říct, že bych byla za pozici zde vděčná a pro svého zaměstnavatele bych tvrdě pracovala. Myslím, že se rychle učím a umím rychle a přesně sčítat – a jsem trpělivá…“

„Dobrá.“ Slečna Hartová přimhouřila oči. „To je samo o sobě velmi potřebné při obsluze zákazníků, někteří totiž mohou být nároční. Co se vás týče, je potřeba pamatovat si jednu věc: zákazník má vždycky pravdu. Pokud jeho stížnost přesahuje vaši kompetenci, bude předána vašemu nadřízenému, pak vedoucímu patra, tedy mně, a případně řediteli, pokud bude dostatečně závažná.“ Přejela Beth pohledem odshora dolů a znovu přikývla. „Každopádně se dobře vyjadřujete, jste slušně oblečená, upravená a upřímná. Zkušenosti nejsou vždy podstatné. Pokud budete přijata, dostala byste potřebné zaškolení. Zařadím vás na seznam možných kandidátů a konečné rozhodnutí učiní budoucí ředitel obchodu, pan Stockbridge.“

„Ach… děkuji,“ odpověděla Beth sklíčeně. Otočila se k odchodu.

„Dopis vám přijde do dvou dnů, slečno Greyová – a pokud budete přijata, musíte se následující den dostavit do obchodu na školení. Všichni, kdo budou mít to štěstí a dostanou místo v Harpers, absolvují třídenní školení a další den pak stráví přípravou zboží na otevření…“

„Ano, chápu, děkuji,“ přikývla Beth a pak si dodala odvahy: „Co budu dělat, pokud mě přijmou, slečno Hartová – a jaká je mzda?“

„O tom já nerozhoduji,“ odpověděla vedoucí dámského patra upjatě. „Jsem tu proto, abych vybrala vhodné uchazeče. Podrobnosti o nabízeném zaměstnání najdete v dopise. Přeji vám hezký den…“

„I vám, slečno Hartová,“ řekla Beth a vydala se k odchodu. Málem se přitom srazila s Maggie, která právě vyšla zpoza zástěny o kus dál. Usmívala se a tvářila se spokojeně.

„Ahoj podruhé,“ pozdravila ji a zněla vzrušeně. „Dostala jsem místo asistentky. Budu prodávat klobouky… nebo alespoň u pultu vypomáhat paní Cravenové. Budu udržovat pořádek a budu k ruce – pro začátek mi budou platit šest šilinků týdně…“

„To máš štěstí,“ řekla Beth a podivila se, proč ji dnes nevybrali. Znepokojovalo ji, že Maggie i Sally byly přijaty hned, ale možná byly na pohovoru u výše postaveného zaměstnance, než byla slečna Hartová. „Já musím počkat, jestli mě vyberou, jsem na seznamu…“

„Hodně štěstí,“ popřála jí Maggie a vřele se na ni usmála. „Doufám, že tě přijmou.“

Beth přikývla a pak její pozornost upoutala žena v elegantním černém kostýmku, která vyšla zpoza jedné ze zástěn. Pohledný muž s napomádovanými vlasy se na ni usmíval a živě s ní hovořil a ona se tvářila spokojeně. Od ostatních ji odlišoval červený plstěný klobouk s bohatým závojem, který měla posazený na medových, tmavě blond vlasech, a černé lakované lodičky s velkými přezkami. Vypadala, že pochází z lepší rodiny, a mužovy oči ji sledovaly, když odcházela z místnosti. Očividně ho zaujala a Beth na okamžik přemýšlela, co je zač. Pak vyšla do chladného sychravého jarního rána, stihla autobus, svezla se na roh ulice High Holborn a s obavami vyrazila domů.

Beth si povzdechla, protože když procházela kolem obchodů na jejich ulici, začalo mrholit. Před řeznictvím pana Rushdena se táhla fronta až ven na chodník. Jeho pomocník Andy si zrovna něco bral z výlohy a zamával na ni, čímž jí vehnal ruměnec do tváří. Vždycky si s ní povídal a zubil se na ni, když šla pro jejich týdenní nákup, který většinou sestával z masa na dušení, slaniny, šunky a o víkendu buď z malého kuřete, nebo nějaké kotlety. Pokud se jeho šéf nedíval, vždycky jí dal dobrou cenu, což byl důvod, proč ji teta Helen posílala na nákupy často.

Beth mu úsměv oplatila, ale nezamávala mu, protože, jak by řekla její teta, se to neslušelo. Babička pocházela ze šlechtického rodu, to už Beth připomínali mnohokrát. Vdala se za obchodníka s galanterií, který byl dlouhá léta úspěšný, dokud neonemocněl a jeho obchod se nezhroutil. Oběma dcerám odkázal malé dědictví, jež jim bylo zajištěno prostřednictvím svěřeneckého fondu na celý život, ale bohužel zemřelo s nimi. Teta Helen se nikdy neprovdala a svůj skromný příjem si doplňovala vybraným šitím pro urozené dámy. Beth nevěděla, proč se teta nikdy nevdala, ačkoliv se domnívala, že v tom možná měl prsty její dědeček, který očekával, že jeho starší dcera zůstane doma a bude se o něj starat. Vysvětlovalo by to, proč jí tolik vadilo sestřino manželství. Byla přísná, někdy až chladná, ale alespoň se postarala o to, aby byla Jessie důstojně pohřbena, a neteři poskytla přístřeší. Beth doufala, že by se mohly spřátelit, ale teta byla žena, s níž bylo těžké se sblížit. Byla jí však vděčná a chtěla být schopná jí za svůj pobyt zaplatit. Teta Helen byla zručná švadlena a chodila ke svým dámám domů na přeměřování a úpravu oděvů. Zdálo se, že zná spoustu lidí, ale Beth měla podezření, že je ve skutečnosti osamělá, i když to nedávala najevo. Kdyby Beth projevila talent na šití, teta by ji možná přijala jako pomocnici, ale bohužel neměla dost úhledné stehy a dvakrát si při šití na stroji zašmodrchala nit, takže jí teta zakázala na něj sahat.

Beth prošla kolem novinového stánku, před nímž stál mladý kamelot s novinami, které byly z nějakého důvodu vždy cítit tabákem a peprmintovými bonbóny. Vyvolával na kolemjdoucí a snažil se je přimět ke koupi.

„Podle nových průzkumů dvě procenta národa umírají každý týden na chřipku!“ hulákal chlapec. „Přečtěte si o tom všechno, no tak, paní, kupte si noviny! Stojí jen penci. Přečtěte si o těch dámách, co vyvolaly bouři na Piccadilly!“ Měl na mysli sufražetky, které se začátkem měsíce vzbouřily a rozbíjely výlohy obchodů v londýnském West Endu.

Beth zašmátrala v peněžence po dvou pencích a čekala na drobné. Na denní tisk si moc často nepotrpěla, ale pokud její pohovor přijde vniveč, možná bude muset hledat dál. Beth pokračovala v cestě domů. Dveře rybárny byly otevřené dokořán a na ulici se linul silný pach rybiny. Ve výloze ležel vyskládaný velký výběr čerstvých ryb, včetně platýsů, tresek, štikozubců a sleďů. Všechny spočívaly na lůžkách z drceného ledu. Na smaltovaném podnosu leželi dva velcí červení humři a Beth si pomyslela, že musejí být velmi drazí. Humra nikdy neochutnala, i když ji jako malou rodiče jednou vzali na jednodenní výlet do Southamptonu na krabí sendviče. To bylo ještě v době, kdy byl otec silný a zdravý a dokazoval jim, jak je má rád.

Při té vzpomínce ji zaplavila vlna smutku, protože svého otce i matku milovala, přestože matka byla s postupující nemocí čím dál sobečtější a vyžadovala veškerý Bethin čas a energii. Teta Helen by sestru odsoudila k pobytu v nemocnici, ale Beth se o matku starala doma a nikdy jí to nevadilo. Z celého srdce si přála, aby byli její rodiče stále naživu, ale věděla, že minulost je pryč a ona musí pokračovat dál.

Beth dorazila do tetina malého řadového domku na Broughton Street, který se nacházel jen pár minut chůze od autobusové zastávky na High Holborn. Okna a dveře potřebovaly nový nátěr, ale bílé kamenné schody byly dokonale vydrhnuté a krajkové záclony byly bez poskvrnky. To byla práce Minnie, která sem třikrát týdně chodila uklízet. Beth měla za to, že je to neveselé, úctyhodné místo, které se však nikdy nemůže stát jejím domovem, ačkoliv jak jí teta Helen často připomínala, kdyby se jí neujala, Beth by možná žila někde v jediné místnosti páchnoucí vařeným zelím a plísní. Tetin domek byl menší než jejich starý dům v East Endu, kde si její otec zřídil ordinaci, ale tahle čtvrť byla hezčí.

Beth se zhluboka nadechla, vstoupila do haly, která voněla levandulovým leštidlem, a tep se jí zrychlil, když uslyšela zvuk onoho pekelného šlapacího stroje. Bude se v domě tety Helen někdy cítit jako doma, nebo tu bude vždycky chodit po špičkách, jako by byla cizí?

Kapitola 2 

Maggie vešla zadními dveřmi domů, do malého domku v Jameson Street nedaleko Cheapside. Byla to úzká ulice s oprýskanými domy po obou stranách, s obchodem na rohu a dětmi hrajícími na chodníku panáka. Ale navzdory zchátralému stavu mnoha domů byly na všech oknech sněhobílé záclony a bílé prahy u dveří byly každé ráno pečlivě vydrhnuté.

Z kuchyně neslyšela žádný hluk a tušila, že matka buď odešla na trh, nebo si odskočila do obchodu na rohu. Srdce jí poskočilo, protože maminka měla sklon k hlasitým stížnostem, většinou na to, kolik toho musí udělat a jak těžko to teď zvládá, když je tatínek invalida. Maggie se vždycky bála, že tatínek její nářky uslyší a že se ho to dotkne. Byla jeho jediné dítě a věděla, že pro něj znamená všechno, stejně jako on pro ni, a pokaždé, když viděla ublížený výraz v jeho očích, jako by jí někdo vrazil nůž do srdce.

Nehoda, již utrpěl, když pracoval jako mistr u firmy Dorkings, která dovážela obilí a další potraviny do londýnských doků, ho přes noc proměnila ze šťastného a veselého muže v invalidu. Jeden z jeřábů zrovna zvedal bednu, jenže se přetrhlo lano a padající náklad zasáhl tatínka do zátylku. Varovný výkřik od jeho spolupracovníků mu sice zachránil život, zranění páteře však bylo natolik vážné, že už pravděpodobně nebude moci nikdy pracovat. Jako mistr vydělával slušné peníze a coby spořivý muž doufal, že své dceři zajistí dobrou budoucnost, ale nehoda ho připravila o schopnost chodit a ji o všechno, co jí sliboval. Maggie však záleželo jen na tom, aby žil a jeho bolest se zmírnila.

Vyběhla nahoru a tiše vešla do otcovy ložnice, nechtěla ho rušit, pokud spal. Otočil k ní hlavu na polštáři a usmál se.

„Tak jsi zpátky, broučku. Myslím, že tvoje matka odešla nakupovat…“

„Ano, myslím, že ano. Řekla jsem jí, že zajdu na nákup, až se vrátím, ale ona tvrdí, že si sama dokáže uhádat ty nejlepší ceny.“

„To má asi pravdu,“ souhlasil její otec a natáhl k ní ruku, zatímco ona se posadila na kraj postele. Nemohl pořádně používat nohy, ale pažemi ještě hýbat mohl a jeho prsty se láskyplně sevřely kolem jejích dlaní. „Musíme být s penězi opatrní, než mi přijde odškodné…“

„Už ti řekli, kolik to bude?“ zeptala se Maggie. Jelikož tu hroznou nehodu způsobila závada na strojním zařízení v docích, majitel souhlasil s vyplacením odškodného, ale její matka říkala, že to nebude víc než zlomek toho, co by otec jinak vydělal.

Otec se na ni láskyplně usmál. „Ještě ne, broučku. Možná dostanu jednorázovou částku, nebo to bude pár šilinků týdně – to se uvidí.“

„Dostala jsem práci v Harpers,“ oznámila mu Maggie a vzrušení z ní přímo tryskalo. „Nastoupím příští týden, ale předtím máme školení. Na začátku budu dostávat šest šilinků týdně, ale až za tři měsíce skončím zaučení, dostanu dvakrát tolik…“

„Chtěl jsem, abys zůstala ve škole a šla na univerzitu,“ řekl její otec a zamračil se. „Mohla jsi být učitelkou – nebo dokonce doktorkou, Maggie. Plat by byl lepší a pro inteligentní dívku je to plnohodnotnější život.“

„Nejsem dost chytrá na to, abych byla lékařkou,“ odvětila a jemně mu stiskla ruku. „Učitelkou bych být mohla, kdybych šla na školu, jak jsme oba doufali.“

Viděla, jak se mu ve tváři zračí bolest. „Je mi to tak líto, drahoušku, zklamal jsem tě. Vím, jak moc to pro tebe znamenalo.“

„Na tom nezáleží, tati,“ odvětila Maggie, i když pro ni bylo těžké se svého snu vzdát. Sklonila hlavu, aby mu políbila ruku a přitiskla si ji k tváři. Věděla, že ji má velmi rád a jeho lásku z celého srdce opětovala. „Můj plat nám trochu pomůže, i když vím, že to není mnoho – ale bylo tam tolik uchazečů, že jsem se bála, že nedostanu nic.“

„Poznají kvalitu, když ji vidí!“ Láskyplně se na ni usmál.

„Mohla bys mi přinést sklenici čerstvé vody, broučku? Za chvilku vždycky zteplá…“

„Ano, samozřejmě,“ přisvědčila Maggie. Vzala jeho sklenici a džbán s vodou a odnesla je dolů do kuchyně. Trvalo několik minut, než z kohoutku začala téct dostatečně studená voda, pak umyla a naplnila sklenici i džbán a položila je na tác, aby je odnesla otci. Už se chystala odejít, když se otevřely dveře a vešla matka s košíkem přes ruku. Joan Gibbsová byla drobná, štíhlá žena se světlýma očima, tmavými vlasy staženými do drdolu a křehkou postavou. Stále byla přitažlivá, možná by byla i hezká, kdyby se víc usmívala. Měla dvě děti, nejdřív Maggie a pak syna, který ale po několika dnech zemřel. Lékaři Joan zakázali mít další děti a ona se obvykle tvářila jako mučednice. Až do manželovy nehody měla práci na částečný úvazek v místním obchodě s oblečením a vadilo jí, že se musela vzdát něčeho, co ji bavilo, aby se mohla starat o invalidního manžela. Nikdy nebyla příliš pečující manželkou, ale zdálo se, že manželova nehoda v ní probudila to nejhorší.

„Jak to šlo?“ zeptala se dcery. „Doufám, že tvůj čas a moje úsilí vyžehlit ti tvou nejlepší bílou halenku nepřišly vniveč?“

„Dostala jsem práci,“ řekla jí Maggie a zvedla tác. „Povím ti o tom, až to odnesu tatínkovi. Platí šest šilinků týdně.“

„Na polovičním úvazku jsem dostávala víc,“ zamračila se její matka a potřásla hlavou. „Budu vařit čaj, ale jestli chceš, vezmi mu nejdřív vodu. Už jsem ho dnes obskakovala víc než dost.“

Maggie rychle vyšla z kuchyně. Věděla, že tatínkova nehoda jim zkomplikovala život, a tak poslušně běhala po schodech nahoru a dolů. Nevadilo jí, co dělá, ale maminka považovala za neslušné, aby dcera myla svého otce, a tak mu směla omývat jen ruce a obličej a přinášet a odnášet vše potřebné. Také mu ale naklepávala polštáře, předčítala mu jejich oblíbené knížky a zkrátka dělala vše pro to, aby mu alespoň trochu ulevila.

Maggie se zamračila, když si uvědomila, že matka bude muset dělat ještě víc, když ona bude pracovat. Ráno a večer, než odejde do práce, se Maggie postará, aby měl tatínek vše, co potřebuje, ale přes den to všechno padne na matku. Šest šilinků, které jí byly přislíbeny, se jí najednou zdály jako velmi malá útěcha za takovou razantní změnu jejich poměrů. Bylo jí už teď jasné, že se maminka bude ošklíbat a říkat, že to Maggie sotva stojí za to, ale to ona Maggie dotlačila k tomu, aby odešla ze školy a ucházela se o práci. Nebylo pravděpodobné, že by si mohla vydělat víc, dokud nebude mít nějaké zkušenosti. Vlastně ji překvapilo, že jí hned řekli, že to místo je její, když ostatní se to dozvědí až za pár dní. Pan Stockbridge na ni byl při pohovoru velmi milý, působil až otcovsky, a řekl jí, že je přesně to, co v Harpers hledají.

„Dívky s dobrým vzděláním a příjemným projevem jsou přesně to, co potřebujeme,“ řekl jí s úsměvem.

Dívala se, jak otec usrkává studený nápoj.

„To je lepší, broučku,“ pochvaloval si otec, „mám v ústech sucho, ale nemám rád chuť teplé vody.“

„Chceš, abych ti přinesla láhev světlého piva?“

Viděla v jeho tváři zaváhání, protože se vždycky rád napil, když přišel večer z práce. „Je ho pro mě škoda, drahoušku,“ řekl jí. „Vím, že tvoje máma to těžko zvládá, a byla ráda, když měla svůj malý plat, aby si mohla koupit, co chtěla. Počkáme, kolik mi firma zaplatí, a pak si budeme moct dovolit utrácet za takové radosti…“

Maggie přikývla. Chápala jeho neochotu. „Maminka dělá čaj – dáš si taky?“

„Ano, prosím.“ Kývl na ni a ona viděla, jak se zavrtěl bolestí. „Dáš mi prosím lžičku mé medicíny, broučku?“

„Bolí to hodně?“

Bolestně se zašklebil a ona mu přinesla z prádelníku hnědou lahvičku, nalila trochu tekutiny do lžičky a smíchala ji ve skleničce s vodou. Její otec si ji vzal a dychtivě ji vypil, pak se s úlevou zhroutil do polštářů.

„Jdi si promluvit s matkou a řekni jí, co je nového,“ vyzval ji a zavřel oči. Když Maggie sestupovala ze schodů, v očích slzy ji pálily slzy. Věděla, že její otec trpí strašlivými bolestmi a lék mu uleví jen na chvíli. Teď už bude spát, takže nemělo smysl nosit mu čaj, dokud se později neprobudí. O čaj se podělí s matkou a řekne jí, jak probíhal pohovor.

*** 

Bethin dopis přišel o dva dny později. Právě pekla, když uslyšela zarachocení poštovní schránky. Vyběhla do předsíně, aby obálku sebrala, roztrhla pečeť a dychtivě četla. Na okamžik ji naplnilo nadšení, když viděla, že jí bylo nabídnuto místo druhé prodavačky v oddělení dámských šperků, rukavic a šátků. Pracovat bude pod paní Rachel Cravenovou, která měla být její nadřízenou. Její plat byl pro začátek patnáct šilinků týdně a po šesti měsících práce ve firmě se měl zvýšit na jednu guineu. Znovu si dopis přečetla se smíšenými pocity, protože doufala, že mzda bude vyšší, na druhou stranu si ale říkala, že může být ráda, že ji vůbec přijali.

Když si Beth přečetla druhou stránku, zjistila, že se bude muset příštího rána dostavit na školení. Musela si vzít černé lodičky, hedvábné punčochy a buď černé, nebo šedé šaty. Jedny černé šaty jí budou poskytnuty zaměstnavatelem, až bude obchod otevřen, a další si bude muset koupit sama. Alespoň bude mít jednu uniformu zdarma, pomyslela si. Jinak by nosila černé šaty, které jí ušila teta Helen, když zemřela její matka. Pokud by byly vhodné, mohla by je nosit jako své záložní šaty, ačkoli bylo možné, že všechny prodavačky budou muset nosit stejný styl. Bylo by drahé kupovat z jejího platu druhou uniformu. Teta po ní určitě bude chtít něco na stravu a ubytování.

Teta Helen si od ní dopis vzala a přikývla. „Přesně jak jsem si myslela,“ řekla. „Kdyby tě přijala lady Vera, měla bys padesát dva liber ročně a k tomu živobytí. Možná už chápeš, proč jsem ti říkala, že místo společnice by pro tebe bylo mnohem lepší.“

„Za půl roku budu dostávat víc peněz.“

„Ano, to je pravda,“ souhlasila teta. „Teď si od tebe budu brát sedm šilinků a šest pencí a pak deset šilinků, až budeš vydělávat víc.“

„Ano, teto,“ řekla Beth a cítila, jak se její nadšení vypařuje. Zůstane jí jen tolik, aby mohla zaplatit autobus do práce a koupit si oběd, který odhadovala na šest pencí denně. V dopise měla sice napsáno, že zaměstnanci dostanou do kantýny slevu, i přesto si však bude moci dovolit jen šálek čaje a občas si nechat opravit boty, zvlášť když v pěkných dnech bude chodit do práce pěšky. Na rozhazování, jako bylo nové oblečení, jí zbývalo jen velmi málo, ačkoliv měla zřejmě dostat velkorysou zaměstnaneckou slevu.

„Máš slušné černé šaty,“ řekla teta. „Pokud budou vyhovovat, nebudeš si muset kupovat jiné, ale pokud musíš mít uniformu určitého střihu, můžu ti ji nejspíš ušít za poloviční cenu.“

„Ano, já vím – děkuji,“ řekla Beth, zaváhala a pak dodala: „Jsem ti vděčná za všechno, co jsi pro mě udělala, tetičko.“

„Jessie byla hlupačka, ale já vím, jaká je má povinnost,“ řekla teta Helen a její tón byl o něco smířlivější. „Moje sestra doufala, že se dobře vdáš, ale nestalo se tak.“

„Nemohla jsem ji opustit…“ Beth otočila hlavu. Byla příliš hrdá na to, aby tetě řekla, že kdysi měla naději na to být milována. Přišla o člověka, kterého považovala za svou životní lásku, a nečekala, že dostane další šanci. Bolest z této ztráty byla ostrá, ale čas ji utlumil, i když se občas vracela, aby ji pronásledovala. „Milovala jsem ji.“

„Jistě jsi byla oddaná dcera.“ Teta Helen se zaškaredila. „Každopádně jsi teď udělala krok vzhůru na společenském žebříčku, Beth. Pracuj tvrdě, a kdo ví, co se může stát. Kdyby z tebe udělali vedoucí oddělení nebo celého patra, vydělala by sis pak o dost víc, možná až pětatřicet šilinků.“

„Mám v úmyslu tvrdě pracovat a něco v životě dokázat.“ Beth potlačila povzdech. V srdci jí vzplála vzpoura, ale nedovolila jí, aby se naplno rozhořela. Snažila se ukázat svůj vděk a pomáhat tetě s domácími pracemi a pečením, v čemž byla docela dobrá. Teta Helen si zvlášť pochvalovala její koláčky a její čokoládový dort, který si schovávala pro zvláštní příležitosti, byl podle tetiných slov vskutku delikátní. Prozatím musela přijmout, co jí bylo dáno, a být vděčná. „Udělám, co bude v mých silách, teto.“

„Ano, já vím, že ano.“ Teta Helen jí obdařila jedním ze svých vzácných úsměvů. „Už jsem skoro hotová a dnes odpoledne začnu pracovat na nové zakázce. Uvař prosím konvici čaje a k obědu si dáme jeden z tvých vynikajících sýrových koláčků s polévkou.“

Beth přikývla a nechala tetu dokončit práci. Kdyby měla na vybranou, našla by si Beth vlastní bydlení, ale mohlo by trvat roky, než si ho bude moci dovolit.

Beth si říkala, že má větší štěstí než mnoho mladých žen v jejím postavení. Kdyby se jí teta neujala, mohla se ocitnout v nejisté situaci. Část jejího já chápala tetinu osamělost a nelibost, protože i ona se vzdala vlastního života, aby se mohla starat o nemocného rodiče. Jen si přála, aby teta trochu více ocenila její snahu se jí zavděčit.

S povzdechem se vrátila do kuchyně a dopekla slané koláčky. Jakmile nastoupí do práce, bude muset péct buď večer, nebo velmi brzy ráno. Její život bude těžší než dosud, ale aspoň se v práci setká s mnoha lidmi a možná si i najde přátele…

Kapitola 3 

Druhý den ráno dorazila Beth na školení brzy. Před obchodem, který měl ještě na všech oknech rolety, stála fronta mladých žen. Na druhé straně ulice se shromáždil malý dav přihlížejících, kteří se očividně chtěli podívat, co se děje. Beth si v tvořícím se davu všimla několika fotoaparátů, které mohly patřit jedině novinovým reportérům. Dnes nebyl otevírací den, Harpers své dveře otevře až příští úterý, tak v co doufali? V nějaké drby, které by mohli otisknout na titulních stranách? Nebo je sem snad někdo pozval? Mezitím se objevilo i pár mužských zaměstnanců, když však Beth zahlédla v davu dvě dívky, které poznala, usmála se a vyzvala je, aby se k ní přidali.

„Nepředbíháme?“ zeptala se Maggie a nervózně se podívala na ženu stojící za Beth. „Myslela jsem, že začínáme až příští týden, ale v dopise stálo, že máme přijít už dnes, v pátek…“

„Je to kvůli školení – a Beth nám držela fleka, viď, zlato?“ Sallyin prostořeký londýnský dialekt vzbudil několik pozdvihnutých obočí, ale ona si jich nevšímala, odhodlaně stála vedle Maggie a paží provlečenou kolem jejího předloktí si ji držela pevně po boku. „Doufám, že budeme pracovat na stejném oddělení.“ Beth si všimla, že Sally střídá přirozenou londýnštinu s korektní mluvou, která se používala při komunikaci se zákazníky.

„Řekli mi, že budu v oddělení kloboučnictví,“ řekla Beth a usmála se.

„Ano, já taky.“ Maggie vypadala potěšeně.

„Myslím, že mě tam taky zařadí.“ Sally se zatvářila lehce zklamaně. „Chtěla jsem k oděvům. V těch se vyznám nejlíp, ale vypadá to, že budeme pracovat společně – tak aspoň něco.“

Vchodové dveře se otevřely a Beth, Maggie a Sally byly mezi prvními, kdo vstoupil dovnitř. Žena, která vedla pohovor s Beth, držela v ruce zápisník a směrovala lidi do jednotlivých oddělení. Beth si jen jako ve snu uvědomovala luxus, jenž ji ze všech stran obklopoval: dlažba z šedého mramoru, lesklé světlé dřevo a třpytivé lustry nad hlavou, to vše bylo jako v mlze, když k nim hlavní vedoucí promluvila. Mísilo se v ní vzrušení s nervozitou, až jí z toho vyschlo v ústech a zvlhly jí dlaně.

„Ach ano, slečna Rossová, slečna Greyová – a…“ Zamračila se na Maggie přes brýle se zlatými obroučkami.

„Maggie Gibbsová,“ představila se dívka nesměle.

„Aha, asistentka… Ano – všechny se máte hlásit v prvním patře. Můžete použít výtah, pokud víte, jak s ním zacházet, pokud ne, jděte po schodech.“

„Zvládneme to výtahem,“ řekla Sally sebejistě a vedla je do malé klece, odsunula vnější a pak i vnitřní dveře a stiskla tlačítko na boční stěně. „Tyhle jsme měli v Selfridges. Předpokládám, že až otevřeme, bude tu obsluha…“

„Ty jsi pracovala v Selfridges?“ Maggie se na ni udiveně podívala. „Proč jsi odešla?“

„Protože vedoucí oddělení neuměl držet pracky u těla,“ odvětila Sally s úsměvem. „Pořád se mě letmo dotýkal, když jsem kolem něj procházela, a já už toho měla dost. Alespoň že tady bude vést naše patro ženská.“

„Ano – slečna Hartová je docela děsivá, že?“ poznamenala Maggie ustrašeně.

„Znám horší,“ řekla jí Sally zachmuřeně. „Drž se mě, Maggie, a já na tebe dám pozor.“

Výtah vyjel do prvního patra. Sally otevřela drátěnou klec a posuvné dveře a všechny tři vešly do velkého oddělení se skleněnými pulty zahalenými papírem, z nichž jeden už byl rozbalený. Všude ležely velké kartonové krabice a cosi, co vypadalo jako stojany na klobouky, ještě zabalené ve vrstvách hnědého papíru.

Zatímco dívky nejistě postávaly a rozhlížely se kolem sebe, vyšla z místnosti, která se později ukázala být skladem, asi třicetiletá žena. Podívala se na ně, usmála se a přistoupila k nim s nataženou rukou.

„Vy musíte být moje prodavačky,“ řekla. „Já jsem Rachel Cravenová. S vedením galanterie mám už nějakou zkušenost. V pracovní době mě budete oslovovat paní Cravenová, ale doufám, že si budeme dobře rozumět a třeba se staneme přítelkyněmi.“ Její jasné oči klouzaly z jedné na druhou. „Slečno Sally Rossová, vy budete moje hlavní prodavačka, protože máte nejvíce zkušeností…“ Podívala se na tu správnou osobu. „Dozvěděla jsem se, proč jste odešla ze Selfridges – a pokud budete v budoucnu čelit něčemu takovému, přijďte nejdřív za mnou a já to vyřeším.“

„Díky,“ přikývla Sally.

„Než budeme pokračovat, měla bych vám o tomto obchodě říct víc. Nacházíme se v prvním patře a vedle nás je oddělení šatstva a spodního prádla. Nad námi je pánské oddělení, které je rozděleno na obleky, kabáty, klobouky, rukavice, spodní prádlo a boty, a vedle je oddělení obuvi. V tom samém patře se nachází také dámská obuv, což považuji za nešťastné, a také dětské oblečení. Ve třetím patře je restaurace, kde se podává občerstvení v podobě čaje a koláčků pro zákazníky i zaměstnance, a také odpočinková místnost pro zaměstnance, kam můžete zajít, pokud se necítíte dobře. Ve čtvrtém patře jsou kanceláře pana Stockbridge a pana Marca a účtárna, kam posíláme účty a kde se rozměňují peníze. Pak je tu samozřejmě suterén…“

„Co se děje tam?“ zeptala se Maggie.

„To je království našeho správce, který nám rozváží zboží a udržuje nás v chodu.“

„Je na to sám?“ podivila se Sally. „V Selfridges jsme jich měli hned několik.“

„Troufám si říct, že to prozatím stačí.“ Paní Cravenová obrátila pohled k Beth. „Vy musíte být slečna Beth Greyová, vy jste druhá prodavačka. Budete mít na starost pult s rukavicemi a šálami, a slečno Margaret Gibbsová, vy budete prozatím moje asistentka. To znamená, že budete uklízet zboží, jakmile obsloužím zákazníka, a nosit, co budu potřebovat. Vaším úkolem bude také ráno utírat prach a sundávat potahy z vystaveného zboží. Slečna Rossová má na starosti dva pulty – kožené kabelky a bižuterii – a já mám na starosti kloboučnictví. Pokud bude jedna nebo druhá z vás hodně zaneprázdněná, mohu poslat slečnu Gibbsovou, aby vám pomohla. Všechny vás poučím o tom, jak máte zacházet se zbožím, jak oslovovat zákazníky a jak přijímat peníze a posílat je pomocí našeho důmyslného systému nahoru do kanceláře k rozměnění. Pro začátek, pokud budu mít čas, budu na přebírání peněz dohlížet já, ale může se stát, že někdy k tomu prostě nebudu mít prostor a budete to muset dělat samy.“

„Ano, paní Cravenová,“ řekly sborově a ona se usmála.

„Jsem si jistá, že žádnou z vás nemusím upozorňovat na osobní hygienu. Trváme na čistých, krátce zastřižených nehtech, do práce se nesmíte líčit ani vonět a vaše vlasy musí být upravené a čisté. Přejela je očima. „Nemám žádné výhrady. Dobře – pojďme si nyní vyzkoušet prodej. Pro začátek budeme mít slečnu Rossovou v roli zákaznice. Budete jí pomáhat s výběrem rukavic, slečno Greyová, a vy se budete dívat, slečno Gibbsová.“ Obrátila své hnědé oči na Sally a Beth si všimla šibalského záblesku. „Chci, abyste byla co nejnáročnější, slečno Rossová – aby naše dámy pochopily, kolik trpělivosti vyžaduje práce prodavačky v takovémto oddělení.“

„Kde mám stát?“ zeptala se Beth a bylo jí řečeno, aby zaujala místo za pultem, který měl uvnitř několik odstupňovaných dřevěných zásuvek. Většina obalů byla z tohoto pultu odstraněna a paní Cravenová odstřihla zbytek malými stříbrnými nůžkami, které jí visely na šňůrce u pasu.

„A teď, slečno Rossová, oslovte prodavačku a řekněte jí, že potřebujete rukavice, které by se hodily k botám na svatbu.“

Beth zaujala své místo a Sally přistoupila blíž. Podívala se na pult, vypadalo to, že ho studuje, a pak si prsty pročísla vlasy. „Slečno, potřebuji světle šedé rukavice,“ řekla hlasem, který Beth zaskočil, protože zněl opravdu noblesně a naprosto se lišil od tónu, který Sally používala, když mluvila normálně. „Velikost pět a půl, prosím.“

„Ano, madam,“ odpověděla Beth normálním tónem.

„Máme hedvábné i kožené… chtěla byste vidět obojí?“

„Nejsem si jistá,“ nakrčila Sally nos. „Nechci levnou kůži – a hedvábí se těžko udržuje. Nemáte něco jiného?“

„Máme tu pletené rukavice, ale ty jsou spíše na zimu,“ improvizovala Beth. „Můžu vás však ujistit, že tyhle kožené rukavice jsou krásně měkké a kvalitně ušité…“ Vytáhla spodní zásuvku a předstírala, že vyndává několik rukavic a pokládá je na pult.

Sally předstírala, že jeden pár zvedla, prohlédla si ho, zavrtěla hlavou a pak si vzala další. Uhladila neviditelné rukavice prsty, chvíli je obdivovala a pak si povzdechla.

„Kůže je kvalitní, ale jsou příliš tmavé. Potřebovala bych něco světlejšího… A co tyhle – ty bych chtěla zkusit, prosím.“ Ukázala na další zásuvku v pultu.

Beth šla a vytáhla další zásuvku a předstírala, že vyndává další rukavice. Sally znovu opakovala hrané pohyby, zvedla každý pár, porovnala je a pak zavrtěla hlavou.

„Tyhle jsou příliš obyčejné. Nemáte něco s mašlí nebo s nějakým ozdobným zapínáním? Budou na zvláštní příležitost…“

„Nejsem si jistá, madam,“ řekla Beth a obrátila se k Maggie. „Slečno Gibbsová, mohla byste poprosit paní Cravenovou, jestli by nemohla na chvíli přijít – a pokud je zaneprázdněná, zeptat se jí, jestli nemáme ještě nějaké šedé rukavice, které tu nejsou vystavené?“

„Výborně,“ pochválila ji paní Cravenová. „To je vždycky dobrý trik, když je zákazník příliš náročný. Nicméně jste udělala nejčastější chybu, kterou dělají všechny začínající prodavačky.“ Obrátila svůj jasný pohled na Sally. „Může vám slečna Rossová říct, o jakou chybu šlo?“

„Nevyndávej příliš mnoho zboží najednou,“ řekla Sally pohotově. „Když zákaznice řekne, že se jí něco nelíbí, a požádá o další exempláře, pak ty, které odmítla, odlož do své osobní zásuvky nahoře. Můžeš je roztřídit, až zákaznici obsloužíš. V opačném případě se může stát, že pokud je nepoctivá, a to i nóbl zákaznice někdy bývají, přijdeš o věci jako rukavice, šály, bižuterii…“

„Proto jsem vás pověřila vedením této sekce a také sekce kabelek, slečno Rossová,“ přikývla paní Cravenová. „Kožené kabelky jsou nejdražší zboží, které máme na skladě, a některé šperky jsou příliš kvalitní na to, aby se daly označit za bižuterii. Jsou to ručně vyráběné, osobité stříbrné kousky z Ameriky, které se musí na noc ukládat do mého trezoru v kanceláři.“

„To jsem netušila,“ rozzářila se Sally. „Ráda zacházím s kvalitními věcmi. Kdy zboží dorazí?“

„Až příští týden,“ odpověděla paní Cravenová. „Dnes se budeme učit, jak obsluhovat zákazníky, kde jsou jednotlivá oddělení – a také se naučíme pravidla, která jsou dost přísná. Prodavačkám není dovoleno jíst ani pít nikde jinde než v restauraci nebo v odpočinkové místnosti pro zaměstnance, která je ve třetím patře.“ Odmlčela se a pak řekla: „Myslím, že jídlo v restauraci je docela drahé, takže bych vám poradila, abyste si na polední pauzu vzaly sendviče a šly si je sníst do odpočívárny. Nebo si můžete najít nějaké levné místo v okolí, kde si můžete dát talíř polévky. Během dopolední a odpolední přestávky na čaj můžete jít do odpočinkové místnosti, tyto přestávky však netrvají déle než patnáct minut. Budete se na oddělení střídat a za pozdní návrat hrozí sankce jedna pence za minutu, stejně jako za pozdní ranní příchod. Pracujeme do půl šesté, ale končíme, až když poslední zákazník opustí oddělení, i kdyby to bylo až několik minut po zavírací době.“

„Budeme všechny nosit stejný styl oblečení?“ zeptala se Beth. „Můžeme si nechat ušít vlastní, nebo si je musíme koupit v obchodě?“

„Dostanete jedny šaty a všechny další, které si koupíte nebo ušijete, musí být ve stejném stylu. Moje jsou trochu jiného střihu, ale vy tři máte všechny stejné. Mají bílý krajkový límeček, který si můžete měnit, místo abyste šaty pokaždé praly. Pokud si vyberete dobrý materiál, mělo by stačit omytí houbičkou.“

Beth přikývla a ulevilo se jí. Mohla by si koupit materiál na trhu a požádat tetu, aby jí šaty ušila.

„Jaká jsou další pravidla?“ zeptala se Sally.

„Očekává se, že se ráno dostavíte vždy ve tři čtvrtě na osm. Nejdřív k nám všem promluví vedoucí obchodu a řekne nám o všech důležitých událostech a pak se pomodlíme. Neúčast na ranní schůzi je přijímána s nevolí. Poté uklidíme a připravíme oddělení pro zákazníky.“ Položila na pult list papíru. „Prostudujte si seznam a vše si zapamatujte.“

Sally přikývla. „Vidím, že je tu kapslový systém, kterým se peníze posílají nahoru do účtárny. Musím vás nechat zkontrolovat každou platbu, paní Cravenová?“

„Pokud nemám moc práce, doporučovala bych vám to ve vlastním zájmu, slečno Rossová. Mohla byste však o kontrolu požádat slečnu Greyovou nebo slečnu Gibbsovou, pokud by to bylo jednodušší.“ Vedoucí se podívala na Beth a Maggie. „Důvod, proč vám radím, aby někdo zkontroloval, co vám zákazník dává, je ten, že se občas může stát, že vám někdo řekne, že jste dostala víc, než tomu bylo ve skutečnosti – a to je nepříjemné. Museli bychom to pak nechat potvrdit v účtárně a ta může být zaneprázdněná, což by mohlo způsobit problém. Zjistila jsem, že nejlepší je napsat na účet nominální hodnotu dané bankovky a zopakovat ji zákazníkovi, než ji vložíte do kapsle a pošlete nahoru.“

Beth a Maggie přikývly. Ani jednu z nich nikdy nenapadlo, že by jejich zákazník mohl říct, že jim dal víc peněz, než byla pravda. Bylo toho tolik, co se musely naučit.

„Tolik pravidel,“ zašeptala Maggie Sally úzkostlivě.

„Bojím se, že je poruším, aniž bych o tom věděla.“

„Jsi nekuřačka, takže s tímhle bodem si nemusíš dělat starosti.“ Sally si pročítala seznam, který paní Cravenová položila na pult.

„Jsem ráda, že to není dovoleno, nemám to ráda,“ odpověděla Maggie tiše.

„Jaká jsou další pravidla?“ vyptávala se Sally.

„Není dovoleno nosit žádné šperky kromě snubního prstenu – zásnubní prsteny je třeba nechat doma. Sundávat je a nechávat je v kabelce není moudré, stejně jako nosit s sebou víc peněz, než na daný den potřebujete. Očekávají se od vás čisté kapesníčky a boty musíte mít vždy vyleštěné. Žádné díry v punčochách, pro případ, že by byly vidět, když se sehnete. Slečno Rossová, myslím, že dnes používáte parfém. Prosím, nevoňte se do práce.“

Sally přikývla. „Omlouvám se, paní Cravenová. Ulpěl mi na šatech.“