Jaroslava Černá

Vražedná krása

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslava Černá, 2023

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-1182-0 (epub)

ISBN 978-80-279-1183-7 (mobi)

Kapitola 1

Konec září 1646

„Není nic krásnějšího než vůně zahrady,“ pochvaloval si spokojeně Tomáš, mnich z řádu Milosrdných bratří, když před polednem vyšel z chladivých zdí do prosluněné klášterní zahrady. Jaro, léto, ale i začínající podzim je kouzelný a voňavý.

Sklonil se k hustému záhonku mateřídoušky a přejel po něm otevřenou dlaní. Pořád je omamná, i když už odkvétá, usmál se a prohlížel si další záhonky s bylinkami. Utrhl pár snítek levandule a promnul je mezi prsty.

„Ještě pořád má sílu, asi bych ji měl nasušit, abych doplnil zásoby pro své dámy,“ slastně nasával omamnou vůni a vzpomínal, které ze svých zákaznic ještě nedodal zásoby oblíbené bylinky, aby si ji mohly dát mezi prádlo, a vůně levandule je provázela i v chladných dnech.

„Škoda že konvalinky kvetou pouze na jaře a jen v lese,“ posteskl si tlumeně a rozhlédl se zahradou, protože cíl jeho procházky byl ve skutečnosti jiný. Chtěl bratrům ještě natrhat rozmarýn a tymián, posbírat spadaná jablka. Bylinky potřeboval kuchař na pečená žebra a nastrouhanými jablky odlehčoval husté těsto na sladké bochánky.

Tomáš zamířil k jedné ze tří jabloní, ale zarazil se u záhonu s hlávkami zelí. „Nějak mi zarůstáte plevelem,“ zabručel, položil košík do trávy, vyndal srp a zručnými pohyby sekal trávu kolem záhonku. Miloval práci na zahradě a nikoho jiného ke svým výpěstkům nepustil. Každou hlávku pohladil a spokojeně stiskl, aby zjistil, jestli je správně tvrdá. Po chvíli si raději k práci klekl a začal si tichounce pobrukovat. Přestal vnímat okolí a vůbec by ho nenapadlo, že ho přimhouřenýma očima někdo sleduje.

Cizí muž nakukoval do zahrady a pichlavým pohledem sledoval bezstarostného mnicha, zaujatého pouze svojí zahradou. Přesto byl netrpělivý. Měl své pokyny a věděl, že se muž na zahradě dlouho nezdrží. Proklouzl pootevřenou úzkou brankou ve zdi a skryl se za mohutný kmen jabloně. Zpoza opasku vytáhl nůž a tiše vyčkával na vhodnou chvíli.

Tomáš se zvedl z pokleku, pohledem přejel výsledek své práce, pokýval spokojeně hlavou, srp vložil do košíku a vydal se k jabloni. Sklonil se k prvnímu spadlému jablku, položil ho vedle srpu, pak ale srp vyndal, položil ke stromu, aby mu nezavazel, a hned oběma rukama sbíral další sytě červené plody.

Muž zpoza stromu sledoval každý mnichův pohyb. Pohled mu padl na srp, a když se k němu mnich otočil zády a sklonil se k dalšímu sbírání, už nezaváhal. Nůž zasunul do vysoké boty, zvedl dlouhý zahnutý nástroj, tiše jako kočka se připlížil mnichovi za záda. Rukou se srpem se mocně rozpřáhl a pak celou silou sekl do obnaženého krku. Cítil, jak se ostrý nástroj zarazil o něco tvrdého, když lehce projel měkkou tkání.

Krev vystříkla tak prudce, až se útočník vylekal. Vůbec mu nedošlo, že prosekl mnichovi krční tepnu. Vždy když si ho někdo na krutou práci najal, bodal do břicha a to nikdy tak nekrvácelo. K seknutí do krku ho vlastně donutil hustý volný hábit, pod kterým břicho těžko odhadoval, a mnich měl kapuci shozenou na záda, takže obnažený krk k ráně přímo lákal.

„Ksakru!“ zasyčel vrah, když zjistil, že krev dostříkla až na jeho vybledlý oděv, ve kterém už by snad nikdo nehledal chatrnou vojenskou uniformu. Rychle pryč!

Vzpamatoval se a na ležící postavu v krvi už se nepodíval. Odhodil ostrou zbraň, o výsledku nepochyboval. Úkol splnil, odměnu si zasloužil. Přikrčil se a dlouhými kroky běžel k brance ve zdi. „Bratře Tomáši!“ zaslechl zavolání, ale neotočil se, jen se ještě více přikrčil a brankou proběhl téměř po čtyřech. Za zdí se narovnal, ale ani se nepokoušel vydýchat leknutí. Vrávoravým poklusem zamířil do města.

Někdo tady byl? Bratr Jakub se zamračil a pořád hleděl na místo, kde zahlédl záda jakési divné postavy. Zavrtěl hlavou. „Kdo by se potuloval klášterní zahradou?“ pochyboval nevěřícně. „Bratře Tomáši!“ přelétl pohledem zahradu. „Polední jídlo je na stole, ať…,“ zarazil se. Pod jabloní zahlédl jakousi podivnou hromádku, ale mnišský hábit hned poznal. „Tomáši!“ vykřikl prudce a rozběhl se. K čemu? Co je to? Na to zatím nechtěl ani pomyslet. Když ale stál nad zavražděným bratrem, přestal myslet úplně. „Bože na nebi!“ Oči zíraly na tmavé stříkance krve všude kolem, na potřísněnou trávu. Pak se mu pohled stočil k nepřirozeně ohnuté hlavě nehybného bratra Tomáše a nakonec uviděl v trávě pohozený zakrvácený srp.

„Vražda!“ Sepjaté ruce mu vyletěly k nebi. „Pomozte!“ zakvílel, chytil svůj hábit nad koleny pevně do prstů a s křikem se rozběhl k zadnímu vchodu do kláštera.

„Pomozte! Bratři, v Kristu! Pomozte!“ Vběhl do jídelny, kde u dlouhých dřevěných stolů čekali ostatní mniši na svůj příděl polévky. „Vražda!“ Zůstal nehybně stát, vytřeštěnýma očima bloudil po vyjevených tvářích, jako by hledal pomoc, ale po chvíli se pomalu sesunul k zemi.

Kapitola 2

Druhý den

„No konečně, už jsem si pro tebe chtěl sám dojít,“ napomínal soudce svého nejlepšího soudního vyšetřovatele Boleslava Rybáře. Ve skutečnosti se na mladíka nezlobil, dokonce se v duchu podivil, že přiběhl tak brzy. Přestože už se sám pohodlně usadil v malém dvousedadlovém kočáře, spíše drožce, nespěchal. Na dvoře rozlehlé soudní budovy čekal na kočího a zdržení mu nevadilo.

„Boleslave, vím, že teď vyšetřuješ složitý případ vražd nebohých matek před porodem, ale já tě dnes potřebuji. Opravdu jen dnes, protože vražda, ke které pojedeme, se zdá jednoduchá,“ začal soudce mírně vysvětlovat situaci udýchanému mladíkovi.

„Kam se, ctěný pane soudce, vydáme?“ vyptával se mladík. Už si zvykl, že jediný soudce Hykl ho oslovuje Boleslave, jinak byl pro všechny ve městě Borek. Také si zvykal, že ho každý zná, protože měl za sebou pár zdárně uzavřených případů vražd, a stal se oblíbeným pro svoji schopnost naslouchat a používat nejen zdravý rozum, ale hlavně pochopení pro lidské slabosti. Dokázal si z výpovědí vybrat jen to, co potřeboval pro vyšetřování, a spoléhal na vlastní úsudek a šťastné náhody, které mu vždy pomohly. Proto nikdy nic nezanedbal, každému naslouchal a pátral tak dlouho, dokud mu všechny okolnosti do sebe nezapadly a případ se vyjasnil.

„Jedeme k takovému nezvyklému přepadení, kruté vraždě mnicha, do kláštera řádu Milosrdných bratří,“ vysvětloval soudce a zároveň pokynul kočímu, aby ještě počkal a zavolal podkoního. Potřeboval Borkovi vysvětlit více. „Nevím, jestli se něčeho dopátráme,“ prohodil trpce.

„Jenže otec Augustýn, opat kláštera, je můj dlouholetý přítel a já jsem mu včera vzkázal, že se na celou věc podívám. Vraždu přišel nahlásit biřic pozdě odpoledne, ale i on byl bezradný. Nemají žádnou stopu.“

„Proč by někdo vraždil mnicha?“ zamyslel se Borek.

„No vidíš, a proto tě potřebuji na místě toho ohavného zločinu. Ty se vždycky dokážeš správně zeptat, vzít celou věc za ten správný konec.“

„Pane soudce, přivedl jsem koně,“ oznámil pacholek a Borek zvedl udiveně obočí.

„Nepojedu s vámi?“

„Ne Boleslave, vezmeš si hnědáka ze soudních maštalí. Potřebuji, aby ses v klášteře zdržel, všechno vyšetřil a vyslechl mnichy. Ale co tobě budu povídat a radit!“ mávl soudce rukou a pokynul kočímu, aby vyjeli. „Já si jen pohovořím s opatem, ostatní je na tobě,“ zvýšil hlas, protože kočár už se s rachotem rozjel.

Borek se vyšvihl do sedla a pobídl mladého hřebečka do kroku. Kdo by vraždil mnicha a proč? Znova se mu vybavila tato otázka, když opatrně projížděl centrem hlavního města, v tuto dobu zaplněným lidmi. Zavrtěl pochybovačně hlavou. Zrovna teď se mi tak divný případ vůbec nehodí. Jen proto, že jsou soudce a opat přátelé, musím přestat myslet na vyšetřování, které mi přidělil, a přitom jsem na tak slibné stopě, stěžoval si v duchu Borek. Proč smrt mnicha nedal jinému vyšetřovateli, když nevěří, že se dá vrah vypátrat? Mně přiděluje přece ty nejtěžší vraždy, a hlavně ty, na kterých mu obzvlášť záleží, aby se rychle vyřešily, protože na něho tlačí městská rada a oběti jsou převážně z vysoce postavených, někdy dokonce i šlechtických kruhů, nebo krutost provedení vraždy vyvolává strach u samotného královského dvora. Borek zvedl hlavu a konečně pobídl koně do klusu. Ulice na konci města už byly prázdnější a nikoho neohrožoval.

Borek sklouzl ze sedla, chytil koně za uzdu a popošel k pevně zavřeným dubovým dveřím kláštera. Nezbylo než pořádně zabušit. Dlouho se nic nedělo, a když se dveře konečně se skřípotem otevřely, zrovna dorazil i soudce Hykl ve své dvojkolce. „Půjdeme společně,“ hbitě sestoupil a hrnul se do dveří.

Mnich, který jim otevřel, si je mlčky prohlížel, na nic se neptal. „Doveď mě k opatovi,“ poručil soudce příkře a hned zamířil do tmavé chladné chodby.

„Já zůstanu s panem opatem, ty se ujmi vyšetřování,“ přikázal soudce Borkovi, když je bělovlasý vrásčitý muž chtěl usadit na nepohodlné židle ve strohé místnosti.

„Nevím, jestli pochodíte s výslechem,“ pronesl opat Augustýn s povzdechem. „Bratr Jakub leží na ošetřovně a nebohý Tomáš v klášterní kapli. Bratr Valentýn tě bude provázet a ukazovat cestu,“ dodal odevzdaně a pokynul soudci, aby se posadil společně s ním ke stolu.

„Půjdu, pane opate, vynasnažím se zjistit, co bude možné,“ uklonil se mírně Borek a nechal muže o samotě. Nakonec byl rád, že měl ve spletitých klášterních chodbách mlčenlivého průvodce, protože do malé chladné kaple by jistě netrefil.

Mnich před ním otevřel dveře, ale sám zůstal venku. Borek udělal pár kroků k nebožtíkovi v prosté dřevěné truhle a zahleděl se na voskově bledý kulatý obličej. Ve světle svící si hned všiml řezu na krku. Mírně hlavu nebožtíka obrátil a překvapilo ho, jak je rána hluboká. Vražedný nástroj se zarazil až o obratle. Velká, hluboká rána, to útočil silný, krutý muž, pomyslel si, upravil mnichovu hlavu, pokřižoval se a obrátil se k odchodu.

„Jsou nějací svědci?“ ptal se stručně Valentýna.

Ten sice kývl, ale zároveň pochybovačně pokrčil rameny. „Půjdeme na ošetřovnu,“ odpověděl stejně stručně.

Ošetřovna? Borek se zarazil, když vstoupil do strohé místnosti se třemi palandami. Na té nejblíže malého okénka ležel muž, který působil, že spí. Borek na chvíli zapochyboval, jestli vůbec žije, protože působil stejně bídně jako mnich v kapli.

„Bratře Jakube,“ odvážil se promluvit, „vyšetřuji krutou smrt mnicha Tomáše. Pomůžeš mi? Řekneš mi, cos viděl? Všiml sis něčeho podezřelého?“

Borek chvíli vyčkával, vůbec si nebyl jistý, jestli mu mnich rozumí, ale pak si všiml slz, které mu stékaly z koutků očí. Slyší mě, ujistil se v duchu, ale odpovědi se nedočkal. Asi je v šoku, pokrčil odevzdaně rameny a chystal se odejít.

„Krev! Spousta krve!“ spustil najednou mnich, aniž by se pohnul. „Skoro mu usekl hlavu! Ale proč? Bratr Tomáš nikdy nikomu neublížil, jeho jedinou radostí byla zahrada, tolik toho pro nás udělal, pěstoval zeleninu, bylinky, tuřín, zelí jako hlavy. Co si bez něho počneme?“

„Našla se vražedná zbraň?“ ptal se rychle Borek.

„Nemuseli jsme ji hledat, zakrvácený srp ležel hned vedle Tomáše. On sekal trávu!“

„Půjdu se na místo zločinu podívat,“ chytil Borek bratra Jakuba za ruku a mírně ji stiskl. „Je ještě něco, co bych měl vědět?“

„Ne,“ mnich dokonce odmítavě zavrtěl hlavou. Borek neslyšně povzdechl a otočil se ke dveřím.

„Počkejte!“ zastavil ho naléhavý výkřik. „Viděl jsem záda hubeného přikrčeného muže, vybíhal ze zahrady brankou. Byl to voják.“

„Jak to víte?“

„Přece měl na sobě uniformu,“ odfrkl pohrdlivě Jakub.

„Vybledlou a špinavou, hodně starou, ale určitě to byla uniforma. Také měl vysoké boty, špinavé a odřené.“

„Děkuji, moc jste mi pomohl,“ pokýval Borek a vydal se do zahrady.

„Tudy,“ ukázal Valentýn směrem od zadních dveří.

„Tam, k té jabloni, všechno zůstalo na místě,“ dodal, ale sám zůstal stát u zdi.

Asi nechce nic vidět, pomyslel si Borek.

Místo zločinu našel hned. Na trávě bylo spousta zahnědlých skvrn od krve. Rozhlédl se. Zakrvácený srp ležel pod jabloní. Borek si ho zvědavě prohlížel. V košíku leželo na dně pár jablek.

„Bratr Jakub viděl záda muže ve vybledlé uniformě,“ brblal si Borek tiše jen pro sebe. „Jenže rána silně krvácela a krev musela tu jeho uniformu potřísnit, když je všude kolem tolik stříkanců. Ubožák zemřel jistě rychle, netrápil se. Ale proč musel zemřít?“

Borek se rozhlédl kolem, uviděl zavřenou branku v zahradní zdi. Proč byla včera otevřená? Ten vrah neměl důvod mnicha zabíjet, zavrtěl odmítavě hlavou.

„Jsou ještě nějací další svědci?“ došel k Valentýnovi.

„Nejsou, pane vyšetřovateli, ubohého Tomáše šel zavolat k jídlu Jakub, ale už bylo pozdě. Dlouho nemohl promluvit, byl jako bez ducha.“

„Dnes už se mnou mluvil, dostane se z toho,“ ujistil mnicha Borek. „Myslím, že nic více už nezjistím, můžeme jít.“

„Ctěný pan soudce už odjel,“ šel Borkovi naproti chodbou opat Augustýn.

„Pane opate,“ pozdravil Borek mírnou úklonou hlavy.

„Prošel jsem si místo činu, prohlédl vašeho nebohého bratra Tomáše, ale nic jsem nevypátral. Pouze víme, že byl krutě zavražděn, a obávám se, že zde více nezjistím.“

„Vůbec tomu nerozumím,“ sklonil opat hlavu. „Náš bratr Tomáš byl zdatný zahradník, nikomu neublížil, neškodil. Voňavými bylinami zásoboval dámy z okolí. Kvůli jejich vůni i třeba proti molům. Myslím si, že když sbíral jablka, šel kolem zrovna někdo šílený hlady a pro pár soust zaútočil na nevinného. Jinak si to nedovedu vysvětlit. Hladových ubožáků se kolem kláštera během bojů potulovalo spoustu a nadělali hodně škody, páchali násilí, kradli, znásilňovali. Pomáhali jsme, dokud jsme mohli, místním i potulným dezertérům, ale všem pomoct nikdo nedokáže. Je tolik nebohých obětí tak dlouhé války a my už musíme myslet také na sebe, na vlastní přežití během zimy. Ale kdyby cizinec, vojenský vysloužilec, požádal o trochu jídla, dostal by polévku a nemusel vraždit. Válka dělá z lidí bezcitné násilníky.“

„Všichni trpí dlouhotrvající válkou v evropských zemích, pane opate,“ přikyvoval Borek. „Vyšetřuji případy násilí, které způsobily právě nesmyslné boje, nekonečné strádání. Nikdo není důsledků ušetřený, okrádáni jsou chudí i bohatí. Snad ty hrůzy brzy skončí a všichni si vydechnou.“

„Proč ale musí umírat krutou smrtí nevinní?“ opat zvedl hlavu a dlouze se za Borka zahleděl. „Nezbývá než se smířit s tím, že i náš drahý bratr Tomáš se stal obětí nekončící války, nějakého hladového zběha,“ trhl mírně rameny.

„Pokud něco vyšetřím, pane opate, dám vám buď já, nebo pan soudce vědět,“ loučil se Borek. V duchu s opatem musel souhlasit a přiznat si, že neví, jak by vraždu vyřešil. Kde hledat zanedbaného, hladového vojáka, který už může být dávno za horami?

Kapitola 3

Vánoce roku 1646

„Vítám vás všechny ve svém domě,“ soudce Hykl rozpřáhl ruce mezi hlavními dveřmi svého honosného domu. Tentokrát otevíral sám, protože chtěl návštěvu přivítat osobně. Věděl, kdo přijde posedět a pohovořit s jeho rodinou, a hlavně chtěl dát Boleslavovi a jeho mladé ženě najevo svoji přízeň.

„Aničko, jak moc ti to sluší!“ rozplývala se nad mladou paní Rybářovou paní Ludmila, usměvavá soudcova manželka, když jí pohled sklouzl ke zvětšenému životu půvabné mladé ženy. „Těšíš se na děťátko?“ vyptávala se zbytečně, když už skupina stoupala po širokých schodech do haly v patře.

„Nemohu se dočkat,“ pohladila si Anička vystouplé břicho, „a Borek je taky celý nedočkavý. Moc by chtěl syna, ale mně je to jedno.“

„Jistě, že je to jedno, hlavně ať je děťátko v pořádku a zdravé,“ ujišťovala paní Ludmila mladou matku a hned zvala všechny do jídelny.

„Mám pro tebe překvapení,“ sklonil se k Borkovu uchu soudce, ale více říct nestihl. Od bohatě prostřeného stolu se zvedl mohutný, pohledný muž a lehkou úklonou zdravil příchozí společnost.

„Mistře Hanuši!“ vyjelo z Borka nadšeně, když ve svitu mnoha svící ve zdobených svícnech na stolech poznal váženého mistra popravčího Jana Mydláře, syna známého pražského kata, který si v hlavním městě vydobyl úctu a tu nejlepší pověst. „Jak rád se s tebou setkávám, dlouho jsme se neviděli,“ zdravil se Borek s Hanušem a jeho statnou manželkou Alžbětou. I ženy se srdečně pozdravily, přestože se neznaly tak dobře jako jejich manželé.

„Ctěný pan soudce nás pozval ke společnému vánočnímu posezení a já jsem tomu rád,“ promlouval rozvážně Hanuš. „Vážím si moudrých lidí, kterým nevadí sedět u jednoho stolu s katem.“

„Raději se, mistře Hanuši, posaď,“ zavelel soudce.

„Dobře víš, jak obdivuji tvoji práci, a ty časy, kdy byl kat nižším člověkem, jsou dávno pryč. Ty jsi uznávaným mistrem svého řemesla a já dobře vím, že i rádcem mého mladého vyšetřovatele.“

„Neobešel bych se bez dobrých rad mistra popravčího,“ souhlasil Borek, když už se všichni posadili k prostřenému stolu. „Jeho moudrost a znalosti jsou obdivuhodné. To díky němu jsem odhadl, že se srp při vraždě mnicha zarazil na krčním obratli. Pamatujete si na ten nevyřešený případ?“

„Takových vražd, kdy nelze odhalit pachatele, je spousta, hlavně v této těžké době válek,“ zabručel soudce a Borek věděl, že je s nevyřešeným případem smířený, stejně jako opat kláštera a ostatní bratři.

„Ale proč ta rána tak moc krvácela?“ ptal se Borek.

„To ti, příteli, mohu vysvětlit,“ usmál se Hanuš pod vousy. „Dobře víš, že mám po svém otci podrobné záznamy o lidském těle, a to díky váženému lékaři Janu Jeseniovi, který otci umožnil přihlížet pitvě lidského těla. Proto vím, že krkem každého člověka vede tepna, která zásobuje mozek krví. Krev je tam tlačená ze srdce velkou silou, a proto když se tepna přetne, krev mocně vystříkne.“

„Hned jsem odhadl, že vrah musí mít zakrvácenou uniformu,“ přikyvoval Borek. „Jenže kde ho hledat?“ zmlkl a zahleděl se na vrchovaté mísy, které služebnictvo mlčky přinášelo na stůl.

„Boleslave, nechej ubohého mnicha spát. Tebe mám na jiné, důležitější případy. A tehdy jsi přece řešil kruté násilí na samodruhých ženách. Byl to zapeklitý případ, a ty jsi ho vyšetřil bravurně. Celé město tě od té doby zná a váží si tě, protože ses nezastavil ani před váženým obchodníkem a donutils ho k přiznání. To jsou případy pro tebe, na ty běžné, nedůležité mám jiné vyšetřovatele, i když, pravda, většinou končí nevyřešené.“

„Nebo je odhalí čas a náhoda,“ poznamenal Borek, protože byl v duchu přesvědčený, že vyřešit by se měly všechny případy a každý vrah by měl skončit na šibenici. Ale sám věděl, že jsou oběti, na kterých nikomu nezáleží, k jejich úmrtím dochází náhodně a příčinou je většinou hlad, nenávist a lidská krutost. Pachatelé pak mizí někde ve světě, tuláci a vojenští vysloužilci táhnou dál a není šance je dostihnout.

„Bez tvé pomoci, mistře Hanuši, bych snad případ vražd andílků nikdy nevyřešil,“ vrátil se Borek k dokončenému případu, který nazvali podle nenarozených dětí. Jsem ti vděčný a věřím, že mi budeš radou pomáhat i v budoucnu.“

„Rád,“ kývl mistr s plnou pusou.

„Pánové, copak ani u jídla nemůžete přestat řešit krutosti života?“ odvážila se vložit do hovoru paní Ludmila a pobídla hosty, aby se pustili do jídla. „Vždyť je čas Vánoc, klidu a rozjímání,“ dodala mírně. „A navíc případ andílků jste vyřešili, vrazi skončili na popravišti. Měšťané, šlechta i celý dvůr se uklidnili, nikdo už nemusí mít strach o své manželky a dcery před porodem. A hlavně celé hlavní město je našemu mladému vyšetřovateli vděčné.“

„Máš pravdu, moje drahá,“ souhlasil soudce, „i když kdo ví, co nám přinesou příští dny a neznámá budoucnost. Mezi lidmi je tolik nenávisti, zloby a závisti.“

„O čem to mluvíte, ctěný pane soudce, copak to někdy bylo jinak?“ podivil se Hanuš. „Lidé se vraždí odjakživa, kradou, přepadají pocestné, znásilňují, vypalují domy a důvody jsou pořád stejné.“

„Jenže po Bílé hoře je všechno jiné,“ namítl soudce.

„Mnoho vlivných, urozených pánů upadlo v nemilost. Po těch, kteří byli odsouzeni a popraveni na Staroměstském náměstí, zbylo mnoho majetku a rozkradli ho a obohatili se ti, kteří je udávali. Za laciný peníz získali nebývalé jmění a začali se nenávidět nejen mezi sebou, ale vysloužili si i nenávist lidu. Stavovské povstání změnilo svět a ještě dlouho se s tím budeme vyrovnávat. A co ti, co byli vypovězeni ze země? Nesmíří se s tím, v příhodné době se vrátí a budou usilovat o spravedlnost. Já ten tichý klid před bouří cítím, zloba bublá v chudém lidu, který trpí dlouhou válkou, ale také ve vysoce postavených šlechtických kruzích. Obávám se, že nás čekají neklidné dny a tebe spousta práce, milý Boleslave,“ podíval se soudce zamyšleně na Borka.

„Teď nechej našeho Boleslava v klidu,“ promluvila paní Ludmila. „Ať si užívají společně s Aničkou očekávání potomka, vždyť má konečně trochu času na zařizování bytu. Jistě už má zamluvenou kolébku,“ usmála se na Borka.

Ten horlivě přikyvoval. „Máme s Aničkou každý svůj stůl,“ začal se chlubit. „Já abych mohl v klidu dělat záznamy z výslechů a Anička na kreslení svých nápadů na módní návrhy pro ctěné dámy.“

„Také mám svůj prostor na nitě, protože zakázky na výšivky neberou konce,“ přidala se Anička. „Je to tak krásná práce a bůhví, jak dlouho ji ještě budu moct dělat, než budu chovat své děťátko,“ pohladila si břicho.

Paní Ludmila se spokojeně zahleděla na své hosty. Mistr Hanuš si namáčel do bílé smetanové omáčky kusy kachního masa a bylo vidět, že mu chutná, stejně jako jeho manželce. Aničce se nejvíce zamlouvalo bílé kuřecí maso, zato Borek ochutnával od všeho, co se na stole objevilo. Žádný z vzácných hostů u stolu soudce Hykla už nechtěl myslet na těžké časy způsobené válkou v Evropě, kterou rozpoutalo stavovské povstání a kruté popravy českých pánů. Všichni tři muži ale v nitru duše věděli, že nelehké časy hned tak neskončí a nenávist i závist si v budoucnu vyberou svou daň.

Kapitola 4

Poslední březnový den roku 1647, Dolní Počernice

„Zavolejte mi písaře,“ rozhodla se mladá paní Kaprštejnová, když byla konečně spokojená se svým účesem.

„Vypadáte, moje paní, nádherně, ale obávám se, že váš mladý rytíř není v poslední době na venkově, ale tráví čas v hlavním městě,“ sklonila se ke své velitelce komorná Johanka Kočová, která byla své paní pravou rukou a důvěrnicí. Dobře věděla, komu jsou v poslední době určená všechna milostná psaníčka a vzkazy, protože je pravidelně nosila do sousední usedlosti, na statek Dubec, kde často pobýval mladý, pohledný mladík, pan Adam Zápský ze Záp.

„Hlupačko,“ okřikla ji Anna Marie Kaprštejnová. „Já nejlépe vím, kde je můj Adam. Tentokrát neponeseš tajné psaníčko, ale potřebuji napsat mému manželovi.“

„Odpusťte, paní,“ pípla komorná, upravila Marii poslední jemné prstýnky medových vlasů na čele, s nadšením si ji prohlížela a v duchu musela žasnout nad dívčím půvabem.

Marie nepotřebovala žádnou zvláštní péči ani zářivé šperky, které by podtrhávaly její krásu. Jemné vlnité vlasy světlé barvy stačilo upravit do vhodného účesu, který by odhalil křehkou šíji, jednu větší loknu spustit do výstřihu šatů, které sotva držely na ramenou, útlý pas zdůraznit širokou stuhou a bylo hotovo.

„Jste nádherná jako vždy,“ pochválila si komorná vlastní jednoduchou práci.

„Tak zavoláš mi toho písaře?“ vyštěkla Marie netrpělivě, a hned když Johana odběhla, zahleděla se na sebe do zrcadla. Dobře vím, jak vypadám, usmála se na svůj obraz a sáhla do misky pro drobné náušnice, přestože věděla, že dnešní den se nemá pro koho zdobit, není koho svádět. Adam je na statku sice od včerejšího dne, ale jistě nepřijde. Tím si byla jistá. Byli dohodnutí a Marie byla o jeho poslušnosti přesvědčená. Věděla proč. A zítra určitě přijede manžel, když dnes dostane zamilovaný list, bude okamžitě spěchat za svojí zbožňovanou opuštěnou manželkou na venkov. Nesmím zapomenout si navléct šperky, kterými mě obdarovává, ušklíbla se Marie do zrcadla, přejela si dvěma prsty pod bradou, našpulila na sebe rty a spokojeně poslala svému odrazu vzdušný polibek.

„Posaď se a piš,“ přikázala mladému písaři, který neslyšně vešel a stydlivě zůstal stát u dveří. Vůbec neměl odvahu se na svoji velitelku zadívat a Marie to věděla. Až moc dobře věděla, jak na muže působí, protože jim při setkání chyběla slova, rudli, koktali a v nestřežených chvílích před ní padali na kolena.

„Můj drahý Danieli,“ začala diktovat Marie, přestože jí slova vázla v hrdle, přemohla se. „Jsem zde na venkově sama již dlouhý týden a moc se mi po tvé společnosti stýská. Vím, že jsi jako vážený apelační rada velmi zaměstnaný muž, ale já musím také myslet na tvé zdraví a odpočinek. Zde na venkově začíná jaro, pobyt v klidu a na čerstvém vzduchu by jistě prospěl tvému zdraví. Slunce dokonce už hřeje. Posadíme se spolu na lavičku a uvidíš, hned pookřeješ.“

Marie se zamyslela, pak přidala ještě několik povzbuzujících vět a nářků na samotu bez manžela, než byla konečně s obsahem spokojená. „A čekám tě již zítra, snad počasí vydrží,“ dodala nakonec, počkala, až mladík dopíše, a byla zvědavá, jestli se odváží k ní zvednout pohled. Odvážil. Zahleděl se na svou paní s obdivem a zamilovaným pohledem. Marie věděla, že ji má za světici, která navzdory všem pomluvám myslí na svého stárnoucího manžela, který jí z lásky zařídil a přestavěl zámeček na venkově a vždy byl připravený udělat pro ni všechno, co jí viděl na očích. A Marii obdiv a přízeň manžela vyhovovaly. Měla všechno, po čem zatoužila, ona, Anna Marie z Greifenfelsu, sirotek po staroměstském patriciovi, sice šlechtického rodu, ale bez prostředků, bez zastání.

Marie se na sebe znova usmála do zrcadla. Ten hlupák, můj poručník, po smrti mého otce myslel jen na sebe a na vlastní prospěch, když mě donutil provdat se za starého, vypelichaného kocoura. Tehdy jsem chtěla hrůzou z doteku starce zemřít, než jsem pochopila, co tím nerovným sňatkem vlastně získám. A dnes?

Najednou se zarazila. Tichý písař přešlapoval u dveří, čekal na další rozkazy. „Zamyslela jsem se,“ dlouze se na mladíka zadívala a užívala si obdivu, když on se mohl alespoň na okamžik zahledět do jejích modrých očí. Jí připadaly obyčejné, ale už několikrát zaslechla, že jsou jako dvě čisté studánky nebo že se hloubkou podobají nekonečně modrému moři. Marie moře nikdy neviděla, ale proč nevěřit zcestovalému muži, který se jí nedávno v hlavním městě dvořil? Důležité pro ni bylo, jak svým modravým pohledem působí mužům nejistotu a zároveň touhu po sblížení.

„Předej list Janu Vlasákovi, to je ten nejlepší posel. A řekni mu, že přikazuji, aby se hned vydal do Prahy, list předal mému drahému manželovi osobně a počkal si na odpověď.“

„Jistě paní, jak si přejete,“ vykoktal mladík, uklonil se a neslyšně odešel.

„Půjdeme se projít do zahrady,“ přikázala Marie mírně své komorné Johance, která jí přes ramena rychle přehodila lehký plášť. Přece jen ještě bylo chladno.

„Za měsíc, možná dříve, celá zahrada rozkvete,“ rozhlížela se Marie po probouzejících se keřích a stromech. A já rozkvetu zároveň s květinami, pomyslela si v duchu.

„Zítra, jistě hned dopoledne, přijede můj drahý manžel,“ pronesla navzdory svým úplně jiným myšlenkám.

„Napsala jsem mu toužebné psaní,“ usmála se na komornou, která věděla své.

„Rozhodla jste se starého pána potěšit?“ ptala se Johanka s potutelným výrazem.

Table of Contents

Kapitola 1

Konec září 1646

Kapitola 2

Druhý den

Kapitola 3

Vánoce roku 1646

Kapitola 4

Poslední březnový den roku 1647, Dolní Počernice

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 36

Kapitola 37