Naďa Horáková 

Kronika hříšného kněze aneb Bestie z Karlštejna 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Naďa Horáková, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1178-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-1179-0 (mobi)

Desatero božích přikázání: 

I. V jednoho Boha věřiti budeš.

II. Nevezmeš jména božího nadarmo.

III. Pomni, abys den sváteční světil.

IV. Cti otce svého i matku svou, abys dlouho živ byl a dobře ti bylo na zemi.

V. Nezabiješ.

VI. Nesesmilníš.

VII. Nepokradeš.

VIII. Nepromluvíš křivého svědectví proti bližnímu svému.

IX. Nepožádáš manželky bližního svého.

X. Aniž požádáš statku jeho.

Václav Hájek z Libočan: Kronika česká 

Léta tisícého dvústého sedmdesátého 

Roku toho přihodilo se v Polště nedaleko od Krakova, že jedna dobrá a ctná žena řádu rytířského, jménem Markéta, manželka Viroslavova, ve vsi, kteráž slove Nakel, třidcet a šest dětí jednoho dne urodila, kteréž všechny živé byly a toho dne také všecky zemřely.

Léta tisícého třístého třidcátého sedmého 

Roku toho hvězda ocasatá, jenž kometa zove, vycházeti počala a ta se každý noci ukazovala až za čtyři měsíce. A než ta od svého vzcházení přestala, až druhá nastala, kteráž také trvala dva měsíce. Potom byl velký nedostatek obilé i vína.

Léta tisícého čtyřstého sedmého 

Času toho studentuov bylo v Praze, jakž registra ukazují, intitulovaných, to jest k učení přijatých a zapsaných zejména čtyřidcet tisíc a čtyři tisíce a něco více krom Čechuov, toliko Němcuov a jiných cizozemcuov, jenž sú přišli na učení z rozličných zemí.

Prolog 

Václav Hájek z Libočan napsal kroniku, která se stala po staletí nejčtenějším a nejoblíbenějším dílem v našich zemích. Kronika česká se prostě trefila do vkusu čtenářstva, zrodil se tak první český novověký bestseller. Díky Hájkovu vypravěčskému umění se povědomí o národní historii rozšířilo mezi všechny vrstvy obyvatel. A stačilo tak málo a Hájkovo jméno mohlo zapadnout v hlubinách času.

V roce 1527 se stal Václav Hájek z Libočan děkanem na Karlštejně. Můžeme se jen domýšlet, jakými cestami tuto prestižní prebendu získal. Bylo mu tehdy necelých třicet let a před pěti lety přestoupil z utrakvismu ke katolicismu. A právě tady si Hájek uvědomil, když docházel do styku s listinami uloženými v děkanství, jaký poklad má nadosah. Ano, poklad. Hájek málokdy dělal něco bez materiálního užitku. Zřejmě musel vidět v psaní kroniky snadný zdroj příjmů od katolických mecenášů či možnost stýkat se s nejvyšší šlechtou v zemi, snad hledal v kronice i možnost se zviditelnit. Vždyť první věta předmluvy, tudíž vlastně i kroniky, zní:

Vácslav Hájek z Libočan etc., kazatel kláštera sv. Tomáše v Menším Městě pražském, čtúcímu kroniky tyto pozdravení v Pánu Kristu vzkazuje.

Bouřlivák Hájek byl komplikovaná, rozporuplná osobnost, muž dvou tváří; dle pramenů člověk nepříjemný, kariérista a mamonář, člověk vyvolávající konflikty a často se soudící s vrchností světskou i církevní; na druhou stranu věřícími velmi oblíbený dlouholetý kazatel výše uvedeného kláštera na Malé Straně. A také jeho dlouholetí kališničtí přátelé z řad měšťanů, staroměstský kancléř Sixt z Ottersdorfu a právník Martin Brikcí z Licka, kteří zjevně vystupovali proti katolickým Habsburkům, naznačují, že ne vše byl Hájek ochoten obětovat kariéře.

Jednu z největších zkoušek mu přinesl osud právě na Karlštejně. Kateřina z Komárova a na Pičíně, manželka karlštejnského purkrabího Jana Bechyně z Lažan, jednoho z nejvýše postavených mužů království, mu zkomplikovala život měrou nebývalou. A právě ona se mohla stát příčinou toho, že Hájek by svou kroniku vůbec nenapsal. Leč prozřetelnost měla jiné úmysly a Hájek vyvázl i z vězení, kde se kvůli Kateřině ocitl, se zdravou kůží. Jestli i poučenější a moudřejší, to se už nikdy nedozvíme. Přestože historie o ukrutnici z Karlštejna kolovala ve středních Čechách po léta, dochovalo se jen málo oficiálních dokumentů o tomto případu. Jako by chtěli všichni zúčastnění zapomenout.

Hlava 1 
Léta Páně 1531 

Hrad Karlštejn 

Chůva Serafína uložila slečny z fraucimoru ke spánku a chystala se sfouknout svíčky v posledním pokoji.

„Paní Serafíno…“ ozval se z jedné postele prosebný hlas. Chůva tedy nechala hořet svíce a posadila se do křesla.

„Tak kterou?“ povzdechla rezignovaně.

„Všechny!“ ozvaly se sborově čtyři dívčí hlasy.

„Slečny! Vždyť je znáte nazpaměť!“

Slečny neodporovaly, byly zticha. Věděly, že chůva podlehla. Dnes byla obzvláště dobře naložená. Jejich oči nyní zářily napětím stejně jako svíce.

„Tak dobře! Ale jednu!“

Chůva Serafína se nadechla, upřela oči do plamene svíčky a začala vyprávět.

„Letos uplynulo sto osmdesát pět let od založení našeho Karlštejna. Císař Karel nechal zbudovat tento hrad, aby chránil říšské korunovační klenoty a svaté relikvie, které získal do svého držení. Hrad byl rozvržen do tří částí. V první, pozemské části bydlíme my. Patří sem purkrabský dům a také císařský palác. Do druhé, to je očistec, tam patří kostel Panny Marie a kaple svaté Kateřiny. V třetí části, která představuje nebe a sestává z nejvyšší věže hradu a kaple Utrpení Páně, spočinuly důstojně poklady a ostatky svatých. Hrad byl zasvěcen bohulibé službě, tak císař vydal nařízení, že v ‚nebi‘ nesmí nikdo líhat s ženou. Dvě části hradu svatí patroni uchránili před poskvrnou, ale v naší pozemské části bylo prolito mnoho krve a také byla poskvrněna nectnými smrdutostmi.“

Při této zmínce se dívky zachichotaly. Chůva se na ně přísně podívala, protože smát se tomu, že obléhatelé znectili zdi hradu lidskými lejny svezenými z celé Prahy, bylo rouhání se. Nicméně sama se musela vždycky potají pousmát, jak se asi hrdinní obránci cítili v tak ponižující palbě. Ale tenhle příběh jim dnes vyprávět nechtěla. Ani legendy o původu ostatků svatých. Slečny měly nejraději krvavé historie hradu, při nichž se tak rády bály.

„Dnes vám řeknu historii o nebohé královně Johance z Bavor, manželce krále Václava, syna císaře Karla.“

Dívky úlevně vydechly. Tuto pověst měly snad ze všech nejraději.

„Letos přesně o silvestrovské noci tomu bude sto čtyřicet osm let, kdy zuby bestie proklály hrdlo této ctné královny. Král Václav, toho jména na českém trůně čtvrtý, miloval zábavu a lov. Proto také choval obrovitá psiska, s nimiž lovil kance. Byla to nebezpečná zvířata. Prý už předtím zardousili několik poddaných. Rok před královninou smrtí napadl jeden z těch psů i hofmistra Kašpara Krajíře a zle ho potrhal. A to ta bestie hofmistra znala!

Tehdy se král rozhodl, že stráví pár posledních dnů v roce právě tady na Karlštejně. Napadlo sněhu tak akorát, že se dalo dobře číst ze stop a koně a psi se do sněhu nebořili. Nejlepší doba pro lov. A tak ten poslední den roku třináctistého osmdesátého šestého král se svou družinou vyrazili do hvozdu na lov. Nadlovčí sdělil, že lovčí našli stopy hned několika divokých prasat. Hon začal. Náhončí již předtím prasata obklíčili a hnali je proti jezdcům a psům. Vzteklý štěkot těch hafanů se rozléhal široko daleko. Jenže najednou se zatáhlo a přihnala se sněhová bouře. Všichni se kvapně vrátili do hradu. Králi přerušený lov ani tak moc nevadil, ale ty bestie se chovaly jako šílené. Zuřily, že neochutnaly teplou čerstvou krev.

Královna Johanka ty psy ráda neměla. Bála se jich. Dva oblíbení psi dokonce spávali s králem v ložnici. Toho osudného dne naléhala královna na krále, aby je pro dnešek vykázal z ložnice ven, protože byli agresivnější než jindy. Král však na královnino varování nedbal. Po návratu z lovu královští manželé se svými milci hodovali a notně vína a medoviny přebrali. Pak ulehli ke spánku i s dvěma psy v ložnici. V noci královna pocítila potřebu, vstala z postele a hledala u ní nočník. Probudila však psa, který se zachoval naprosto neočekávaně. Nebohou královnu zakousl.“

Dívky lítostivě povzdychly nad osudem vzácné královny, ostatně jako pokaždé, když tento příběh slyšely.

„Dvanáct dnů se konaly smuteční obřady a zádušní mše za ubohou královnu. Její tělo pak bylo uloženo do královské hrobky v katedrále na Pražském hradě. Král při jejím pohřbu však nebyl. Prý tak truchlil, že od její nešťastné smrti stále jen pil a obluzoval svou mysl vínem.“

Chůva Serafína se odmlčela, ale dívky dál dychtivě sledovaly její tvář ozářenou svícemi. Nadcházela nejstrašidelnější a také zakázaná část příběhu. Chůva ztišila hlas. Vždyť kdyby to zaslechl třeba karlštejnský děkan Hájek, jistě by se zlobil, že chůva krmí slečny takovými povídačkami, které jdou proti církevnímu učení.

„Královnino tělo sice pohřbili v Praze, ale říká se, že její duše nenašla pokoje a zůstala tady na Karlštejně.“

Dívky nacvičeně vyjekly.

„Trápí se tím, jakou bídnou měla smrt a že se její manžel, král Václav, nepřišel ani rozloučit a pomodlit za klid a spásu její duše. Lze ji spatřit, jak prochází zdmi hradu a za kuropění se pak vrací do královské ložnice, v níž našla tak krutou smrt.“

„Opravdu jsi ji, paní Serafíno, viděla?“ zeptala se napjatě jedna ze slečen.

„Viděla,“ přikývla chůva.

„Jaká je?“

„Krásná, jako každá královna,“ odbyla je chůva. „A teď už spát!“

Vstala, uhasila svíce a vyšla z pokoje.

Paní Serafína byla chůvou pana Jana Bechyně z Lažan, karlštejnského purkrabího, a vzdálenou příbuznou jeho otce. Bechyňové, pocházející z krve Jindřicha Lefla, oblíbeného dvořana krále Václava IV., se rozeseli po celé zemi a někteří z nich dnes drželi už jen nepatrné statky. Takový byl osud i větve paní Serafíny. Drobní vladykové se nedokázali postarat o všechny své děti, a tak vyvdali čtrnáctiletou Serafínu za zemana Jiřího Drahanského, který ovšem nic kromě svého původu, mladší sestry Zuzany a chátrající tvrze neměl. Jejich společný život trval jen krátce. O patnáct let starší Jiří zemřel po pětiletém bezdětném manželství. Serafína tvrz prodala za rozumnou cenu a s tímto věnem se uchýlila pod ochranu Bechyňů. Nikdy se již neprovdala a dostala na starost malého Jana. Že se ale pozemských radostí neodříkala, bylo jasné snad každému, kdo kyprou ženu jiskrných tmavých očí, uzřel. Mužů se kolem ní točilo nepočítaně. Dodnes v koutku duše vzpomínala na pevná objetí svých několika milenců. V dobách jejího mládí, kdy mezi sebou bojovala šlechta a města, Jiří Kopidlanský byl nejznámější člověk v zemi hned po králi a boj o majetek byl důležitější než náboženské vyznání, si lidé uměli ještě užívat krás života.

Malý Jan se stal jejím dítětem a opravdu ho milovala, jako by byl její vlastní syn. Tato náklonnost byla oboustranná, takže když Jan dospěl, stala se chůva Serafína důležitým členem jeho nové domácnosti. Proto ho i před dvěma lety následovala na hrad Karlštejn, když se zde stal purkrabím.

Chůva Serafína prošla celý fraucimor a zkontrolovala, zda někde nehoří zapomenutá svíce a zda je vše v pořádku, jak má být. Pokoje fraucimoru, ženské části purkrabské domácnosti, se nacházely v druhém patře paláce. Vynechala jen pokoje paní Kateřiny, manželky pana purkrabího, ale pokoje slečen, které dělaly paní společnost a vzdělávaly se ve správném vedení domácnosti a ve své budoucí roli manželky vlivného šlechtice, a místnosti komorných jejím bedlivým očím neušly. Naposledy navštívila pokoj malých dětí manželů Bechyňových. Burian, Johanka a Eva a také jejich chůvy již spali, jako by je do vody hodil.

Chůva sešla schodištěm do prvního patra, kde byly pokoje a pracovna pana purkrabího, jídelna a společenské místnosti, včetně pokojů pro návštěvy. Opět vše zkontrolovala. V soukromých komnatách Jana Bechyně se svítilo. Původně chtěla do nich vejít, v purkrabském paláci dnes nedlela žádná návštěva. To pak i sám Jan rád zavítal do jejího pokoje ve fraucimoru na kus řeči.

Už sahala na kliku, když uslyšela hlas Janovy manželky Kateřiny. Její hlas vrněl jako kočičí předení. Nerozuměla jí, ale bylo zřejmé, že paní Kateřina dlí v ložnici svého manžela. Povzdechla si. Bylo veřejným tajemstvím, že srdce Jana Bechyně dlelo u zcela jiné ženy než u jeho zákonité manželky.

Sestupovala tedy o poschodí níž, do přízemí, kde se nacházely pracovní místnosti a cimry hradní čeledě. Schody byly čistě vydrhnuté, ale chůva přesto na několika schodech vnímala již sotva znatelné temnější skvrny. Opatrně je překročila. Připadalo jí rouhavé šlapat na místa, kde byla prolita lidská krev. V přízemí panoval klid, jen v kuchyni ještě cídila pomocná kuchta Anežka pánve.

„Běž spát, Anežko,“ řekla chůva Serafína laskavě. Anežka přikývla, ale v očích se jí objevily slzy.

„Já chci domů, paní Serafíno,“ vyhrkla plačtivě.

„Přimluvím se za tebe. Ale teď už běž. Práce neuteče.“

„Ale paní říkala…“ zachvěla se Anežka strachy.

„Neboj se. Zítra paní purkrabina tak brzy nevstane. Ráno si přivstaneš. Běž.“

Dívka pověsila pánev na stěnu vedle ostatních, všechny se blýskaly jako zrcadlo, a vyběhla z kuchyně.

Chůvě se až sevřelo hrdlo nějakým zlým tušením. Jak tohle všechno dopadne!

Ráno vstala Serafína jako obvykle hned za úsvitu. Neměla již dobré spaní a na loži vydržela, jen dokud byla tma. Vstala a prošla znovu purkrabský dům, jako by se mohlo něco změnit za těch pár hodin od poslední vizitace.

V kuchyni byl frmol. Kuchmistr dohlížel přísným okem na kuchaře a přípravu snídaně. Kuchtička Anežka opět cídila všechno nádobí. Chůva Serafína měla ranní zmatky v kuchyni ráda; připomínalo jí to její mladost, když sedávala s kuchařem a uždibovala mu připravované jídlo pod rukama. Také dnes, jako každý den, se posadila na židli v koutě u bouracího stolu, který teď byl prázdný a vydrhnutý pískem. Okamžitě na něm přistál hrnek s mlékem, kus chleba namazaný máslem a v misce trocha lesního medu. Serafína jedla a bylo jí dobře.

Po snídani se vrátila zpátky do svého pokoje, pomodlila se a začal její obvyklý pracovní den. Obešla pokoje dívek z fraucimoru a zkontrolovala chůvy dětí paní Kateřiny. Pak vešla do pokoje, kde již slečny šily a vyšívaly. Vyprávěly si své dnešní sny a hádaly, co asi znamenají. Chůva se posadila do křesla u krbu a vzápětí již klímala.

Netušila, jak dlouho dřímala, když najednou uslyšela své jméno.

„Paní Serafíno, paní Serafíno…“

Otevřela oči a uviděla komornou, která ji budila. Slečny spořádaně posedávaly u oken a při nepřestávajícím štěbetání pracovaly.

„Ano… Aleno…“ zmátořila se.

„Paní Serafíno, někdo na tebe dole čeká.“

„Kdo?“

Komorná Alena pokrčila trochu pohrdlivě rameny.

Chůva namáhavě vstala tak rychle, jak jí jen její korpulentní tělo dovolilo, a odebrala se dolů, tedy do přízemí. Netušila, kdo by po ní co chtěl. Podle reakce Aleny to nebyl nikdo důležitý.

Před kuchyní spatřila starého muže v obnošených, ale kdysi drahých šatech.

„Ty jsi paní Serafína Drahanská?“ ujišťoval se. Podle přízvuku byl z Moravy.

„Ano.“

„Já jsem Kašpar, bývalý správce modravské tvrze.“

Chůva Serafína rozevřela široce oči. Na Moravu, na modravskou tvrz, se před lety přivdala Zuzana, sestra jejího nebohého manžela. Nestýkaly se. Rozešly se ve zlém. Zuzana požadovala polovinu peněz, které Serafína utržila za prodej drahanské, tedy Zuzaniny rodné tvrze. Serafína jí však vyplatila jen poměrnou část, na kterou měla Zuzana podle závěti nárok. Zuzana však poukazovala na to, že její rodná tvrz měla připadnout jí, protože Serafína neporodila jejímu bratrovi dědice. Vše skončilo několika ostrými slovy z obou stran, Zuzana neměla peníze ani chuť jít se svými požadavky k zemskému soudu, protože si svým právem na tvrz nebyla příliš jistá.

„Jsi jalová!“ zaznělo Serafíně v uších stejně jako tehdy před lety. Tak ji prostořeká Zuzana počastovala při jejich poslední třenici.

„Stalo se něco?“ zeptala se Kašpara.

„Paní Zuzana z Modravy odešla před dvěma týdny na věčnost,“ oznamoval jí.

„Klid její duši,“ odpověděla Serafína.

Zloba, kterou kdysi vůči švagrové cítila, již dávno odplula na křídlech desítek zim. Ovšem teď nechápala, proč za ní Kašpar přišel. Určitě to nebylo jen proto, aby jí toto sdělil. Vyčkávala.

„Poslala mě za tebou,“ řekl Kašpar.

„Zuzana?“

„Ano, byl jsem u jejího smrtelného lože.“

Chůva Serafína zostražitěla. Že by se chtěla Zuzana na smrtelné posteli usmířit? Kývla, aby pokračoval dál.

„Bylo to její poslední přání,“ řekl Kašpar trochu nesměle.

„Co?“

„Aby ses ujala panny Zuzany.“

Chůva Serafína na něho nechápavě zírala.

„Její vnučky Zuzany,“ dodal.

Chůva Serafína překvapením vydechla. O poměrech u Modravských toho příliš nevěděla. Raději se nikdy nepídila, co se u nich děje. Přece jen měla vůči Zuzaně špatné svědomí.

„Proč?“ zeptala se podezřívavě.

„Slečna Zuzana je prostořeká a nesnáší se se svou švagrovou. Prý pochopíš!“

Chůva Serafína se málem rozesmála, jak ji ta odpověď pobavila.

„Slečna Zuzana již byla ve fraucimoru paní Johanky z Vartmberka v Pardubicích,“ pokračoval Kašpar. „Když paní Zuzana po zimě ulehla, vyžádala si slečnu zpět domů, aby jí svou přítomností ulehčila poslední měsíce.“

„Proč se tedy nevrátí zpátky k Pernštejnům?“ podivila se chůva Serafína.

Paní Johanka z Vartmberka, manželka Vojtěcha z Pernštejna, nejvyššího hofmistra Království českého, byla vzdálenou příbuznou Drahanských. Byla velká pocta dostat se do jejího fraucimoru. Hlavně pro stav rytířský, kam Modravští náleželi. Nechápala, že by někdo takový dům, pokud ho tam již přijali, dobrovolně opustil.

Kašpar trošku zrudl, a tak potvrdil, že věc není úplně v pořádku. Chůvu Serafínu napadlo, že jestli bude mladá Zuzana po své babičce, po níž dostala i jméno, určitě se nebude snášet nejen se svou švagrovou, ale zřejmě se všemi.

„Kolik je jí let?“ zeptala se.

„Osmnáct.“

„A to nemá ženicha?“

„Ne.“

„Hm,“ pohladila si chůva Serafína bradu.

„Je chudá,“ řekl Kašpar. „To se pak ženiši příliš nehrnou.“ Chůva Serafína přikývla.

„Než se rozhodnu, chci ji vidět.“ Kašpar se proti ní bojovně postavil.

„Bylo to poslední přání paní Zuzany! Je tvou povinností, paní Drahanská, postarat se o to dítě a vyjít vstříc božím zákonům.“

„Má přece bratra,“ odsekla paní Serafína a zaškaredila se. Najednou měla pocit, že se jí Zuzana ještě naposled zlomyslně pomstila; že ona, byť je nyní na věčnosti, jejich při přece jenom vyhrála. „Je jeho povinností zabezpečit svou sestru.“

Kašpar nedopověděl, ale bylo zřejmé, že s ní nesouhlasí. Že povinnost k umírajícímu u něho váží víc než jakékoliv příbuzenské pouto.

Kašpar povzdechl a vložil ruku do brašny. Vytáhl dva dopisy. Podal je chůvě Serafíně.

„Jeden je od paní Zuzany a druhý od jejího vnuka, pana Jiřího Modravského, bratra slečny Zuzany.“

Rozpačitě je přijala.

„Přijel jsem s kupci do Prahy a zítra se s jinými vracím na Moravu,“ vysvětloval Kašpar. „Odpověz mi, paní, prosím ještě před klekáním, abych mohl včas přijet do Prahy. List předám panu Jiřímu.“

Chůva Serafína rozpačitě přešlápla. Ještě stále nebyla rozhodnutá, jestli Zuzaninu vnučku přijme. Přece jen už měla ráda klid a nějaké třeštidlo, pokud bude po Drahanských, určitě přinese problémy. Dopisy ve své ruce si prohlížela mrzutě.

„O dopisu paní Zuzany žádám tě, abys pomlčela,“ řekl Kašpar najednou tiše.

Udiveně se na něj podívala. On však jen pokrčil rameny.

„Jaké je víry?“ zeptala se ještě chůva Serafína.

„Českobratrské,“ řekl Kašpar hrdě.

Chůva Serafína se zaškaredila ještě víc. Věc se komplikovala. Čeští bratři byli u Habsburků v nemilosti, a tedy i u všech katolíků, k nimž patřili i Bechyňové. Nějaké varovné světýlko jí však blesklo hlavou. Vojtěch z Pernštejna české bratry nemiloval, přestože byl jeho rod proslulý náboženskou smířlivostí. Vždyť on i jeho bratr Jan přestoupili před časem k novokališníkům, ovlivněných Lutherem. To, že českobratrskou pannu Zuzanu přijal do svého domu, muselo mít nějakou příčinu.

„Dobře,“ řekla po chvíli váhání. „Ohlas se v kuchyni, ať ti dají najíst. Odkaž kuchmistra na mě. Ošetři si i koně v maštalích. Přečtu si dopisy a panu Jiřímu Modravskému odpovím.“

Kašpar se mírně uklonil na výraz díků. Chůva Serafína ho však už příliš nevnímala. Zamířila do svého pokoje.

„Paní Drahanská,“ zavolal ji však Kašpar zpět. „Paní Zuzana posílá ještě něco.“

Až nyní si pořádně všimla vaku, který stál u Kašparových nohou. Zvedl ho a podal jí ho.

„Co to je?“ zeptala se.

Kašpar pokrčil rameny, přestože jistě věděl, co se v něm nachází.

„Mám to jen předat,“ řekl rozpačitě.

Chůva Serafína tedy vak vzala. Nebyl příliš těžký.

„Brzy tě vyhledám,“ přislíbila Kašparovi.

Ve svém pokoji se posadila na postel a vak pustila na zem. Najednou se cítila unavená. Obě psaní položila na polštář vedle sebe.

Nejprve se rozhodla pro psaní Jiřího Modravského.

Odstranila pečeť a psaní otevřela. Bylo vcelku krátké.

Vzácná paní, milá teto, 

pozdravení mé přijmi. Obracím se na tebe s prosbou, abys vyšla vstříc poslednímu přání mé nebohé babičky jako její přítelkyně a jako její příbuzná se ujala opatrovnictví mé sestry Zuzany Modravské. Starý Kašpar, bývalý správce statků mé babičky, dlel u jejího smrtelného lože a je o všem zpraven. Prosím, abys mi po něm poslala list, zdali mou sestru Zuzanu k sobě přijmeš.

Psáno v Modravě v den Navštívení Panny Marie léta Páně 1531.

Jiří Modravský na Modravě 

O tlumoku nepadlo jediné slovo. Copak asi může skrývat? V podvědomí tušila co. Přesto jí však obočí údivem vylétlo nahoru, když tlumok rozvázala a podívala se dovnitř. Nebylo to bůhvíjaké ohromující bohatství, ale musela uznat, že se stará Zuzana musela činit, aby to našetřila. Peníze a šperky. A musela ocenit i poctivost starého Kašpara, který jí vše předal. Musel to tajemství jistě pečlivě střežit, neboť pochybovala, že kdyby o tom dívčin bratr a jeho žena věděli, nechali by ho odvézt vše na Karlštejn. Malá tvrz by se za obsah té brašny určitě koupila.

Nyní rozlomila pečeť dopisu nebohé Zuzany a rozlepila ho. Usmála se, když přečetla to oslovení, ale následně ji dohnalo k slzám.

Drahá Serafíno, 

uplynulo hodně vody od doby, kdy jsme se rozešly a ne zrovna v nejlepším. Často jsem na naši poslední rozmluvu vzpomínala a věta, kterou jsem ti řekla, mě velmi mrzí ještě dnes. Promiň.

Měly jsme každá svou vlastní pravdu a neuměly jsme naslouchat jedna druhé. Jsem stará, umírám a teď vím, že ty peníze nestály za to, abychom se tak poškorpily. Na důkaz toho, že jsem ti odpustila, ti vkládám do rukou to jediné, na čem mi ještě na tomto světě záleží. Svou vnučku Zuzanu. Jsi jediný člověk, o kterém jsem přesvědčena, že se o ni dobře postará. Celý život jsem šetřila, abych zabezpečila svou dceru Johanu, Zuzaninu matku. Když zemřela, snažila jsem se o totéž u vnučky Zuzany. Vzala jsem si ponaučení z naší vzájemné pře. S těmi penězi a šperky, které ti starý Kašpar přinesl, se teď může Zuzana dobře provdat. Je to pěkné věno.

Základ tvoří peníze, které jsi mi tehdy vyplatila z mé rodné tvrze. Kromě Kašpara o tom nikdo neví.

Důvěřuji ti a žádám tě, abys pro ni vybrala vhodného ženicha. Její bratr by ji vyvdal za prvního chudáka, jen aby se jí zbavil. A ty peníze by jí nedal. Zůstává všechno na tobě. Myslím, že je to tvoje povinnost. Tehdy ti peníze za mou rodnou tvrz pomohly k lepšímu životu u Bechyňových. Vrať to tedy nyní mé vnučce Zuzaně v protislužbě.

Odpusť mně.

Psáno v Modravě v den Jana Křtitele léta Páně 1531.

Tvoje švagrová Zuzana Modravská z Drahova 

Chůva Serafína setřela z tváří slzy. Toto bylo volání ze záhrobí a ona věděla, že ho musí vyslyšet. Příliš za svůj život hřešila a už nyní měla trochu obavy, až pohlédne na věčnosti do tváře svého Jiřího. Ale tím, že se postará o Zuzanu, by mohla část svých hříchů odčinit. Serafína najednou pochopila, o co staré Zuzaně šlo. Chtěla zabezpečit svou vnučku, aby dívka nedopadla s rodnou tvrzí tak, jako kdysi ona sama. Povzdechla a pokorně se sklonila před posledním přáním mrtvé.

Teď chůvu Serafínu čekala ještě jedna záležitost. Musela požádat pana purkrabího, aby dívku do své domácnosti přijal. Věděla, že to nebude větší problém. Ani její českobratrské vyznání, vždyť dívka se provdá a přijme víru svého manžela. Jan jí určitě vyjde vstříc a její chráněnku jí pomůže i dobře provdat, samozřejmě za katolíka. Paní purkrabina pak musí dívku uvést do svého fraucimoru. Chůva Serafína schovala dopisy i vak do své truhlice a zamkla ji. Klíč schovala na dno druhé truhlice pod své šaty. Konečně se mohla odebrat do Janovy pracovny. Předpokládala, že ho tam zastihne. Měla štěstí. Jan byl sám a pročítal nějaké dokumenty u psacího stolu.

„Á… Serafíno…“ vzhlédl od papíru.

„Jane, chci tě o něco požádat,“ řekla nesměle.

Jan papír položil na stůl. Byl překvapený. Málokdy se stalo, aby ho jeho chůva o něco žádala.

„Prosím,“ řekl a ukázal na druhou židli u svého stolu. Posadila se proti němu.

„Pamatuješ si… když jsi byl malý, jak jsem ti vyprávěla o své rodině?“

„Jistě.“

„Obrátila se na mě moje švagrová Zuzana Modravská, abych se ujala její vnučky.“

„Přece jste spolu nemluvily,“ namítl.

„Umřela. Poslala mi list na usmířenou a také svou vnučku na poručnictví. A chce, abych ji provdala.“

„Je katolička?“

„Ne, českobratrská.“

„Hm,“ zakabonil se Jan. „Kateřině se to líbit nebude.“

„Ty jsi hlava domu,“ řekla chůva Serafína.

„Ale Serafíno, vždyť to znáš,“ usmál se. „Pro klid v domě…“

„Záleží mi na té dívence. A věno má dobré a já jí také něco odkážu.“

„Kolik bude mít?“ chtěl vědět Jan.

„Koupil bys za to tvrz.“

„Hm, to už stojí za uvážení. Ale přece jsi říkala, že Modravští jsou drobní vladykové. Tak jak přišla k takovému věnu?“

„Jane,“ přerušila ho. „Tak co mi odpovíš?“

„Víš, že ti neodmítnu. Ta dívka má štěstí, že se jí ujmeš. Do fraucimoru paní purkrabiny z Karlštejna se jen tak nějaká rytířka nedostane.“

Však také není o co stát, pomyslela si chůva Serafína rouhavě.

„Jane, ještě o něčem bych s tebou chtěla mluvit,“ dodala.

„Ano?“

„Až se Zuzana provdá, chtěla bych odejít s ní.“

„Serafíno…“ vyhrkl Jan vyděšeně. „To mi přece neuděláš!“

„Jane, jsem stará a potřebuju klid.“

„Ale vždyť přece nemusíš nic dělat. Kolikrát jsem ti říkal, abys jen odpočívala.“

„Práce mi nevadí,“ odpověděla.

„Je to snad kvůli Kateřině?“ zeptal se posmutněle.

„Říkám ti, jsem stará. Mám jiné představy o vedení domácnosti.“

„Já vím, Kateřina je přísná,“ řekl Jan. „Ale sama musíš uznat, že v domě je vše v nejlepším pořádku.“

Chůva Serafína s povzdechem vstala.

„Naleštěné pánve a sněhobílé ubrusy nejsou všechno, Jane! Jen si vzpomeň, jak radostné jsi měl dětství.“

Jan neodpověděl a rozpačitě hleděl za odcházející chůvou. Měla pravdu, ale nebylo v jeho silách, či spíše nebyl ochoten, cokoliv ve své domácnost měnit. Bylo mu čtyřicet pět let a jeho sedmadvacetileté manželství mělo své zvyklosti. Jan navíc trávil většinu času zcela někde jinde než u své zákonité manželky.

Po odchodu od Jana šla chůva Serafína do svého pokoje a napsala psaní Jiřímu Modravskému. Pak vyhledala Kašpara. Seděl na nádvoří u studny a prohlížel si hrad.

„Nádherné místo,“ řekl uznale.

Chůva Serafína přikývla a podala mu psaní.

„Zuzana z Modravy může přijet. Pan purkrabí ji do svého domu přijme.“

„Děkuji, paní,“ vstal Kašpar. Tvářil se dojatě.

„Buď na ni, paní, laskavá. Je to hodné dítě a má srdce na pravém místě. I když někdy vyvádí. Ale to dělala i paní Zuzana.“

Chůva Serafína se smutně usmála.

„Postarám se o ni.“

Jan Bechyně z Lažan, karlštejnský purkrabí, vyjel se svou družinou čítající osm mužů, z bran Karlštejna. Jeho úřad, patřící mezi desítku nejvlivnějších funkcí v zemi, ho často odváděl do Prahy. Podílel se na řízení země. Král Ferdinand dokázal ocenit pracovitost a loajalitu. Přestože bylo z Prahy na Karlštejn jen tři míle, Jan zůstával v době úřadování raději v Praze, ve svém domě na Starém Městě. Jeho manželka Kateřina mlčela, ale lomcoval s ní vztek, když se Jan v Praze zdržel déle, než bylo nutné. Věděla, že od ní Jan utíká. Neutíká vlastně ani od ní, jako utíká k té poběhlici, kterou si už roky v Praze vydržuje.

Také teď Kateřina, stojící na nádvoří, kde se s mužem rozloučila, běsnila. Sotva Jan vytáhl paty, zfackovala ubohou služku, která kolem ní jen přecházela. Vylila si na ní zlost, když už nemohla na tu v Praze.

Praha 

V Praze Jan okamžitě zamířil do svého domu. Z Karlštejna mohl vyjet zítra za svítání, ale stejně jako pokaždé jel proti večeru, aby mohl strávit klidnou noc s Josefínou. Na Karlštejn se vrátí až za pět dní.

Josefína přivítala Jana úklonou a svlékla mu svrchní kabátec. Společně s Janem povečeřeli a poté spolu vstoupili do obrovské kádě, v níž služky připravily lázeň. Teplá voda provoněná bylinami navozovala příjemnou atmosféru. Josefína Jana umyla a pak umyla i sebe. Díval se na ni a usmíval se. Miloval tyhle chvíle. Josefína byla krásná jako anděl a přítulná jako kočka. Štíhlá, drobná, s alabastrovou pletí, modrýma očima a s vlasy jako len. Jediné, co kazilo její dokonalost, byla dlouhá jizva, která se táhla ze zad přes levé rameno ke klíční kosti.

Patnáct let už byla jeho společnicí a kvůli ní koupil tento dům. Všiml si jí v Pičíně, to jí bylo sotva patnáct, když ji Kateřina dostala coby sirotka za služku na tvrz, kde pobývali, než se přestěhovali na Karlštejn. Za pár týdnů již byla Josefína těhotná. Kateřina okamžitě pochopila, s kým to dítě čeká, přestože svůj poměr utajili přede všemi. Jeho žena nebyla hloupá. Přesně věděla, jaké typy dívek Jan upřednostňuje. Naštěstí přijel včas. Jediné švihnutí bičem zůstalo Josefíně na památku. Bylo tak prudké, že jí rozřízlo maso až na kost. Kdyby tehdy nepřijel náhodou do Pičína, Josefína by již nežila. Kateřina by ji ubila. Přesto i ta jediná rána vyhnala jeho dítě z jejího lůna. Josefína pak už nikdy neotěhotněla.

Odvezl ji přímo z tvrze do Prahy, kde pro ni koupil malý dům na okraji města. Později koupil dům na Starém Městě a provdal ji za jeho starého správce. Ten po třech letech zemřel a Josefína byla právoplatná ctná vdova.

Josefína, zdálo se, na ten incident s Kateřinou, nebýt jizvy a toho, že ji při změně počasí bolívala, téměř zapomněla. Nikdy proti ní nebrojila a mluvila o ní jako o své paní Kateřině. Jan si to dítě zamiloval, a až později pochopil, jaký dar v ní dostal. Klid, který v manželství s prudkou Kateřinou nikdy nepoznal. Josefíně již bylo třicet let, ale Jan s ní zůstával a nemínil ji nikdy opustit. Jeho nejstarší syn Petr ten dlouholetý vztah neviděl rád. Střídání milenek či hampejznic by pro něho bylo daleko přijatelnější.

„Paní Marta je prý těhotná,“ řekla najednou Josefína.

„Která Marta?“ nemohl se Jan rychle zorientovat.

„Ta od děkana Hájka.“

„To má jistě radost,“ řekl Jan posměšně.

„Odjela i s dcerou pryč. Jejich dům je prázdný.“

„Kde ji Hájek ukryl?“

„Říká se, že porodí v Libočanech,“ vyprávěla Josefína.

„Pak přijede i s dítětem, provdaná a možná už i vdova.“ Jan přikývl. Bylo to běžné. Kněží své těhotné hospodyně provdali za někoho nad hrobem a pak měli právoplatné otce pro své pancharty.

„Proč jsi mě vlastně provdal?“ zeptala se Josefína najednou.

„Naskytla se příležitost a taky jsem si myslel…“

„…že budu mít někdy dítě,“ doplnila Josefína a maně si pohladila jizvu.

„Ano,“ připustil. „Ale víš, že jsem rád, že tě mám, Josefíno. Nemusíš mi dát dítě. Mám svých právoplatných dostatek.“

„Paní Kateřina je plodná,“ řekla Josefína trošku smutně.

„Malé jsou tři roky a Kateřina není stále těhotná. Myslím, že plodná už není.“

„Je to možné. Říkal jsi, že při posledním porodu málem zemřela.“

„Bába říkala, že její tělo se již brání, nechce další dítě.“

„Stejně tak jako moje,“ podotkla Josefína. „Také se brání a nevím proč. A já bych dítě tak chtěla.“

„Pojďme spát,“ pohladil ji Jan po hlavě. „Zítra mám hodně práce.“

Vystoupil z lázně a zahalil se do prostěradla.

Vídeň 

Římský král Ferdinand Habsburský, vládnoucí zemím rakouským, českým a uherským, měl starosti. Na východě Turci a v celé monarchii krize katolicismu. Nebylo toho málo, co osmadvacetiletý král musel na svých bedrech nést. Ostatně byl to také jen člověk.

Žádný krasavec a silák. Postavu měl menší, byl hubený a bledý. Hlava na dlouhém krku byla nachýlena kupředu. Měl velký hrbolatý nos, vystouplý dolní ret a občas pootevřená ústa. Obličej oživovaly velké bystré oči. Povahu měl nepokojnou, rychle mluvil, často se hněval a rád se mstil. Byl velmi chytrý. Tak viděli svého krále jeho poddaní.

Ferdinand se podíval na svého společníka, který stál před jeho pracovním stolem. Byl to starší muž oblečený v klerice katolického kněze.

„Děkuji, děkane Marku, že jsi přijel,“ řekl král a pohodlně se posadil na židli.

Vyšehradský děkan Marek přikývl. „Shromáždil jsem vše, o co jsi mě žádal, Jasnosti.“

„České země jsou pro mě důležité. Jsou bohaté, můj rod o ně nesmí přijít.“

„Rozumím ti, pane,“ odpověděl děkan Marek. „Ale nemusíš se znepokojovat. V Čechách je klid. Ovšem do budoucna…“

„Musím být připraven,“ odpověděl Ferdinand. „Tak… vyprávěj.“

„Největším majetkem v Čechách disponuje Vojtěch z Pernštejna, zhruba čtvrt milionu kop českých grošů. Jeho starší bratr Jan vlastní stejně bohaté zboží na Moravě. To ovšem není ucelené a Jan z Pernštejna se snaží směňovat panství, aby vytvořil souvislý celek, stejný jako má jeho bratr v Čechách. Ovšem Jan z Pernštejna je zadlužený.“

„A Rožmberkové?“ zeptal se Ferdinand.

„Rožmberkové jsou loajální. Jejich společný majetek činí třetinu toho, co vlastní Vojtěch z Pernštejna.“

Král přikývl.

„Rožmitálovo panství začíná upadat, má dluhy,“ pokračoval děkan Marek. „Ten pro nás větší hrozbu nepředstavuje. A Minsterberkové mají své problémy. Ti se stáhli.“

„Takže největší vliv v zemi mají teď Pernštejnové,“ řekl král.

„Ano, pane. Vojtěch nemá dědice, jen dvě nedospělé dcery. V případě, že zemře bez syna, zdědí podle rodových ujednání veškerý majetek jeho bratr Jan, případně jeho synové. Ovšem vše se může změnit. Paní Johanka z Vartmberka, jeho druhá žena, je poměrně mladá.

Jan z Pernštejna má tři neprovdané dcery z prvního manželství a dva maličké syny, které mu povila jeho druhá žena Hedvika z Šelmberka. Je jí sotva dvacet a vypadá to, že je velmi plodná. Moravští Pernštejnové mají nadějné vyhlídky.“

„Kdyby se pernštejnský majetek soustředil do jedněch rukou, ten Pernštejn by získal obrovský vliv,“ podotkl Ferdinand.

„Jistě, a proto je třeba posoudit, kdo z Pernštejnů je pro nás výhodnější,“ upozornil ho děkan Marek. „Pokud zůstane Vojtěch bez syna a Jan bude mít synů ještě více, z hlediska dlouhodobých plánů je pro nás přijatelnější Jan. Pernštejnské panství se mezi jeho syny rozdrobí.“

„A Jan je pro nás teď už i důležitější,“ souhlasil Ferdinand. „Má obrovský vliv na Moravě. Stále s ním počítám v boji proti Turkům.“

„Dovoluji si, pane, ještě podotknout, že na Slovensku a v Uhrách…“ řekl děkan Marek.

„Vím,“ přerušil ho král. „Katolická církev je tam od bitvy u Moháče v rozkladu a šíří se reformační myšlenky. Ovšem abych pomohl naší víře, musím těm zemím nejprve vládnout.“

Hrad Karlštejn 

Libočany 

Praha 

Hrad Karlštejn 

Pražský hrad 

Hrad Karlštejn 

Praha 

Ves Karlštejn 

Praha 

Vesnice karlštejnského a bechyňského zboží 

Praha 

Hrad Karlštejn 

Praha 

Hrad Karlštejn 

Pražský hrad 

Hrad Karlštejn 

Pražský hrad 

Vídeň 

Praha, Pernštejnský palác 

Hrad Karlštejn 

Pražský hrad 

Hrad Karlštejn 