Erin Litteken 

Herbář vzpomínek 

Originální název: The Memory Keeper of Kyiv 

Vydáno u Boldwood Books Ltd., London, Great Britain 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2022 by Erin Litteken 

Translation © Irena Steinerová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1048-9 (epub)  

ISBN 978-80-279-1049-6 (mobi)

Ukrajinskému lidu, jehož síla a nezlomnost je pro nás inspirací dnes stejně jako v minulosti 

Smrt jednoho člověka je tragédie, 

smrt milionu pouhá statistika.

Josif Vissarionovič Stalin 

Milí čtenáři, 

zárodek tohoto příběhu se mi zrodil v hlavě ještě předtím, než Rusko v roce 2014 anektovalo Krym, a nyní, když píšu tuto předmluvu, zní z televize v pozadí zprávy o brutálním útoku Ruska na Ukrajinu – na její města, na civilní obyvatelstvo, na budoucnost. Nikdy by mě nenapadlo, že v době vydání mého románu o jednom z nejčernějších období ukrajinských dějin dojde k další obrovské tragédii.

Ukrajinci dnes bojují za svou vlast s houževnatostí a odhodláním, které obdivuje celý svět, je však zřejmé, že se historie opakuje. Je to příšerné a lidstvo by se mělo konečně poučit.

Jako vnučka ukrajinské uprchlice z druhé světové války jsem zdrcená krutostí tohoto konfliktu. Dějiny změnit nedokážeme, ale měli bychom se z nich alespoň poučit a udělat něco na pomoc ukrajinskému národu. Jsem moc ráda, že se můj nakladatel Boldwood Books rozhodl věnovat část peněz z prodeje této knihy Humanitární výzvě pro Ukrajinu DEC.

V srdci jsem s hrdinnými Ukrajinci, kteří dnes, stejně jako v minulosti, brání svou vlast, kulturu i holé životy. Slava Ukrajini!

Erin Litteken 

1 
CASSIE 

Wisconsin, květen 2004 

Cassie zacukalo v obličeji na protest, přesto přinutila rty, aby se roztáhly v širokém předstíraném úsměvu, jakmile dcerka vstoupila do kuchyně. Doufala, že když se bude usmívat dostatečně dlouho a dostatečně zářivě, tak Birdie zareaguje, jenže holčička na ni dál upírala bezvýrazný pohled.

Cassie měla chuť začít mlátit hlavou do zdi.

Birdiiny velké modré oči ostře kontrastovaly s černými rozcuchanými vlasy. Růžové princeznovské pyžamo, které si tolik přála ke čtvrtým narozeninám, jí dnes sahalo jen do půli lýtek a předloktí. Srazilo se. Nebo vyrostla. Možná obojí. Cassie poslední dobou podobné detaily příliš nevnímala.

Harvey se stulil Birdie k nohám, ocasem bušil do podlahy a jeho chundelatý hnědý kožíšek jí zahříval holé kotníky.

„Ten pes o ni pečuje líp než já.“ Cassie si promnula obličej a jako kolovrátek začala odříkávat obvyklý proud bezvýznamných banalit. Nesnášela ticho. Poskytovalo jí příliš mnoho času na vzpomínání.

„Dobré ráno! Vyspinkala ses dobře? Co by sis dala k snídani? Máme tu ovesné vločky s jogurtem, vejce, nebo ti můžu udělat quinou s ovocem a medem, jestli chceš.“ Cassie sice nebyla žádná matka roku, ale nikdo nemohl říct, že by svou dceru špatně živila. Spíž přetékala bio svačinkami, které nakupovala ve velkém, a na míse na kuchyňské lince vždy leželo několik druhů ovoce. Cassie klidně sama vynechala večeři nebo snídala pouze slané krekry, jen aby Birdie dostala veškeré potřebné živiny, i kdyby kvůli tomu měla vyrůst ze všeho oblečení nebo už nikdy nepromluvit.

Birdie ukázala na karton vajec, které Cassie vyndala z lednice, a na pánev na odkapávači u dřezu. Cassie vzala vajíčka i pánev, odnesla je ke sporáku a Birdie jí podala obracečku a máslo.

„Jedno nebo dvě?“ zeptala se Cassie dcerky. Neustále se ji pokoušela nějakou léčkou přimět, aby jí bezděčně odpověděla. Nikdy se to nepovedlo. Birdie nepromluvila už čtrnáct měsíců, jeden týden a tři dny. Neexistoval žádný důvod, proč by měl být zrovna dnešek jiný.

Birdie otevřela karton vajec, do každé ruky uchopila jedno a ukázala je mámě.

„Tak jo. Dvě volská oka. Co kdyby sis mezitím udělala toust?“

Birdie odcupitala k toustovači a vložila do něj plátek celozrnného chleba.

Zatímco na pánvi prskala a syčela dvě vejce, Cassie se rozhlédla po neuklizeném domě. Štos došlé pošty tak vysoký, že už se musel každou chvíli zřítit, chuchvalce psích chlupů, které se závratnou rychlostí hromadily v koutech, a odpadkový koš přetékající odpadky nevytvářely zrovna obrázek šťastného domova. Ještě před rokem a půl by za žádnou cenu nedopustila, aby bydlely v takovém svinčíku.

Zpod štosu novin vykukoval její notebook. Cassie se při tom smutném pohledu zamračila, jenže od toho osudného večera se vůbec nedokázala přimět ke psaní. Přehodila přes počítač utěrku na nádobí, aby se nemusela dívat na další důkaz své vlastní neschopnosti, sesunula vajíčka z pánve na růžový umělohmotný talířek a položila ho na stůl před Birdie. Holčička se pustila do jídla. Cassie sledovala, jak se tmavý žloutek vpíjí do toustu, který si Birdie opekla, a povzdechla si. Další den, na chlup stejný jako včerejšek a předvčerejšek. Žádný pokrok, žádné zlepšení, žádný návrat k normálnímu životu. Musí s tím něco udělat, už jen kvůli dcerce, neměla ovšem tušení, kde začít.

Ozval se zvonek u dveří a Cassie ztuhla. Ještě teď, po takové době, ji ten zvuk děsil. Přitáhla si ošuntělý župan blíž k tělu a cestou ke dveřím pevně utáhla pásek. Její psychiatr by řekl, že ten oděv používá jako obranný mechanismus, snaží se nepouštět si k tělu to, co na ni čeká za dveřmi. Cassie by opáčila, že hlavně nechce, aby někdo viděl její staré odrbané pyžamo. Možná proto k tomu cvokaři nakonec přestala chodit.

Otevřela a za dveřmi stála její máma, celá rozcuchaná a ztrhaná. Zmohla se na chabý úsměv, polkla vzlyk, vpadla dovnitř a pevně Cassie objala.

„Ach, Cass. Musela jsem ti to přijít říct osobně. Nechtěla jsem, abys musela sedat za volant, až se to dozvíš.“

Cassie strnula a vymanila se z matčiny náruče. „Co se děje?“

„Nikdo neumřel,“ ujišťovala ji máma. „Tak zlé to není.“

„Mami, co se stalo?“

„Jde o Bobby.“

„O Bobby?“ Cassie si představila svou vrásčitou, dvaadevadesátiletou babičku, už před dávnými lety překřtěnou na Bobby, když malá Cassie zkomolila ukrajinský výraz pro babičku, babusja, a odmítala používat tradiční oslovení baba.

„Došlo k nehodě.“

Cassie přestalo na vteřinu bít srdce. Možná na dvě. Přerývaně se nadechla a snažila se nepropadat panice, jenže stejná slova slyšela už loni, těsně předtím, než se jí rozpadl celý svět.

Nechala se od matky odvést ke stolu a usadit na židli. Anna se naklonila a políbila malou Birdie na temeno.

„Ahoj, zlatíčko.“

Birdie se na babičku mlčky usmála a dál vytírala toustem žloutek z talíře.

„Stalo se to už v pátek, ale nechtěla jsem ti přidělávat starosti, dokud se nedozvím víc.“ Anna se posadila vedle Birdie. Cassie v duchu počítala dny. „Mami, vždyť to bylo předevčírem! Bobby je už dva dny zraněná a tys mi nemohla ani zavolat?“

„Jak říkám, chtěla jsem to vyřídit osobně. Když jsem zjistila, že babička není v ohrožení života, rozhodla jsem se, že bude nejlepší sem zajet a říct ti to přímo. Až dodneška jsem ji nemohla nechat samotnou.“

„Hned mi to všechno vyklop,“ nařídila Cassie rozechvělým hlasem.

Anna střelila pohledem po Birdie a položila jí ruku na ramínko. „Broučku, babička s maminkou si potřebujou promluvit. Nechceš se jít vedle koukat na telku?“

Birdie vzala talířek, odklidila ho do dřezu a zamířila kolem haldy pošty a starých novin do obýváku. Jakmile zahlaholila znělka animovaného seriálu, Cassie se nedočkavě otočila k matce.

„Bobby se minulý týden vypravila na jednu z těch svých procházek,“ spustila Anna. „Zašla dál než obvykle a nevím, jestli se tam někde zamotala nebo co, ale při přecházení rušné ulice ji porazilo auto.“

Cassie se prudce narovnala. „Srazilo ji auto? Děláš si legraci?“

Anna zvedla ruku. „Neboj, je v pořádku. Jen slabý otřes mozku a pár stehů. Žádné zlomeniny. Neuvěřitelné, že z toho vyvázla prakticky bez úhony.“

„Kde je teď? Je už doma?“

„Není, a právě proto jsem tady. Měli by ji pustit dneska odpoledne, jenže potřebuje společnost. Někoho, kdo by tam s ní byl a trochu jí pomáhal.“

Cassie přikývla. „Chceš, aby přijela sem? Aby tu bydlela s námi?“

Anna se s pochybovačným výrazem rozhlédla po kuchyni. „Nemyslím, že tohle by pro ni bylo to pravé. Má to odsud daleko k doktorům a je to pro ni neznámé prostředí. Víš, napadlo mě, že by to pro tebe byla příležitost ke změně. Opustit tohle město, tenhle dům, všechny ty vzpomínky a vrátit se domů.“

Cassie se krátce zasmála a samotnou ji překvapilo, jak zatrpkle to zní. „Myslíš, že můžu jen tak zahodit vzpomínky? Že za sebou stačí zavřít dveře a bude to, jako by Henry nikdy neexistoval?“

„Ne, zlato, tak jsem to samozřejmě nemyslela.“ Anna pohladila Cassie po tváři. „Nikdy na něj nezapomeneš. Jen jsem si říkala, že je možná na čase začít znovu, na novém místě, kde na tebe nebudou tolik doléhat vzpomínky. A jelikož by teď Bobby neměla zůstat sama, připadalo mi to jako skvělá příležitost, aby ses sebrala a na nějakou dobu se k ní nastěhovala. Abys to tady prostě zamkla a odešla.“

„Prostě odešla? Od svého života? Ze svého domova?’ Cassie setřásla matčinu ruku. V hrdle jí pulzovala tupá bolest, která vždy předcházela návalu pláče. „Cassie, berme to realisticky.“ Anna popadla dceru za ruku a upřeně se jí zadívala do očí. Konec jednání v rukavičkách. „Chci, abys mi popravdě řekla, jestli jsi šťastná, tady a teď, v tuto chvíli. Pověz mi, jestli vytváříš útulný a bezpečný domov pro Birdie. Řekni mi, jestli máš mimo tady toho bince vůbec nějaký život!“

Cassie překvapením spadla brada. Máma uměla být nemilosrdná, ale obvykle tuto stránku své povahy skrývala pod vrstvou nepříliš taktních náznaků a pasivně agresivních rýpnutí. Podobný útok rozhodně nepatřil k jejímu běžnému arzenálu.

„Jestli chceš něco vědět, tak já už si s vámi dvěma vážně nevím rady,“ pokračovala matka. „Bobby je tvrdohlavá. O nějakém asistovaném bydlení nechce ani slyšet. A ty? Zažila jsem spoustu bezesných nocí, kdy jsem se děsila, jak to všechno zvládáš. Když přijde žena o manžela, bez ohledu na to jak, potřebuje kolem sebe rodinu, aby se z toho dostala. Chci ti pomoct, jenže ty mi to nedovolíš. No a teď se naskytla vynikající příležitost, jak vás dát s Bobby dohromady, abyste si pomohly navzájem, a já bych si hrozně přála, aby to vyšlo.“

„Takže ty chceš zabít dvě mouchy jednou ranou a mít nás obě z krku. To proto jsi sem ve skutečnosti přijela, že?“ Cassie vstala tak prudce, až přitom převrhla židli a ta se skácela na podlahu. Věděla, že je k matce nespravedlivá, ale nemohla si pomoct. Poslední dobou její nálada kolísala mezi apatií a vztekem, na nic jiného se nezmohla.

„Musím na vzduch a Harvey se potřebuje vyvenčit. Birdie bude určitě ráda, že tě teď bude mít chvíli jen sama pro sebe, než se vrátím.“

Nasupeně odpochodovala k zadním dveřím, a ačkoli byl vlahý den, oblékla si dlouhý zimní kabát, který maskoval skutečnost, že je ještě pořád v županu. Nazula si boty, popadla vodítko a zabouchla za sebou dveře.

Harvey nevnímal, že je Cassie naštvaná, a nadšeně skákal a štěkal, když mu připínala vodítko k obojku a odcházela s ním ze dvorku. Snažila se uspořádat si myšlenky, zatímco pes čmuchal kolem stromů před domem. Máma měla pravdu. Tady ji obklopují vzpomínky.

Zpočátku, hned po té nehodě, se pro ni tento dům stal bezpečným a pohodlným útočištěm. Poslední dobou v ní však začal narůstat tíživý pocit, připadala si jako v pasti. Koneckonců to ani není její skutečný domov, před tou nehodou tu bydleli pouhých šest měsíců. Zaměstnavatel tenkrát Henryho dočasně přeložil do Madisonu ve Wisconsinu, a jelikož to mělo být jen na rok, pronajali si první domek s oploceným dvorkem pro psa, na který narazili. Henry měl slíbené vysoké prémie, a tak si plánovali, že se po uplynutí roční lhůty přestěhují zpátky do Illinois a pořídí si vlastní bydlení.

Sněním o vlastním domě trávili dlouhé hodiny. Cassie toužila po starém statku s velkým pozemkem, stodolou a ovocným sadem. Henry si představoval srub uprostřed lesů. Ta nehoda ale všechno změnila. Když vypršela původní roční nájemní smlouva, soucitný majitel jí naštěstí umožnil prodlužovat pobyt měsíc po měsíci.

Obešla ten cihlový bungalov a zadívala se na něj zepředu. Vypadal tuctově, stál příliš blízko silnice a postrádal půvab okolních obydlí. Nezůstala tu proto, že by se jí ten dům líbil nebo že by tu měla blíž k Henrymu. Neodstěhovala se, protože bylo snazší zachovat status quo a mechanicky fungovat v zajetých kolejích. Ráno vstát, najíst se, postarat se o Birdie, večer jít spát a tak pořád dokola.

Harvey tahal za vodítko a nemohl se dočkat, až se zase vrátí dovnitř. Cassie si všimla, že za oknem pokojíku stojí Birdie. Dcerka na ni nadšeně zamávala, otočila se a zmizela, byl to nejsilnější projev emocí, jaký u ní Cassie za posledních pár měsíců viděla.

Myslela vůbec na Birdie, když se tady protloukala ze dne na den? Kolik jejích rozhodnutí se zakládalo na tom, co dcerka potřebuje ke zdravému vývoji, a kolik plynulo z její sobecké potřeby nějak přežít? Cassie nechtěla slyšet odpovědi na tyto otázky, proto si je radši ani nekladla. To jí teď ovšem máma zkazila.

Došourala se dovnitř. Matka pořád seděla na stejném místě za kuchyňským stolem, a když se Cassie objevila ve dveřích, otočila se k ní a zvedla ruce jako na obranu. „Namouduši, zlato, neřekla jsem Birdie ani slovo, ale jakmile jsi vytáhla paty z domu, utíkala k sobě do pokojíčku.“

Cassie odepnula psovi vodítko a pověsila si bundu na věšák. „To nevadí. Asi si šla hrát.“

„Ona si nehraje, Cass. Balí si věci. Musela zaslechnout, o čem se bavíme.“

„Ona ti něco…“ Cassie se vytratil hlas, nechtěla tu otázku ani vyslovit.

Anna jí věnovala soucitný pohled. „Ne, nemluvila se mnou.“

Ovšemže ne. Dcerčino mlčení bylo jen dalším názorným příkladem Cassiina rodičovského selhání. Nedokázala Birdie pomoct vyrovnat se s tou nehodou a ztrátou otce. Klesla do židle naproti Anně a poraženeckým tónem se zeptala. „Jak jsi to teda naplánovala?“

Anna vzala Cassie za obě ruce. „Chci ti pomoct se sbalit a odejít. Udělej za tím tlustou čáru, žádné přemýšlení ani přehodnocování. Já ti se vším pomůžu. Věř mi, že bych to nedělala, kdybych si nemyslela, že je to pro tebe nejlepší. Přece víš, že tě už celé měsíce přesvědčuju, aby ses přestěhovala zpátky.“

„A teď máš výbornou záminku,“ dopověděla to Cassie za ni.

„Teď tě potřebuje tvoje babička,“ prohlásila Anna.

„A myslím, že i ty potřebuješ ji. Co kdybychom teď sbalily pár základních věcí? Oblečení, toaletní potřeby a všechno jídlo, co by se zkazilo. Později sem s tebou zajedu, až budeš ve stavu protřídit Henryho věci.“

„To už jsem udělala,“ přiznala Cassie. „Minulý měsíc přijela Henryho máma a pomohla mi probrat jeho oblečení.“

„No výborně, takže jednu věc už bychom měly.“ Annin hlas stoupl o oktávu.

Cassie se zmocnil dobře známý pocit viny. „Promiň, mami. Vím, že jsi mi už dřív nabízela pomoc. Tehdy jsem na to ale nebyla připravená. Jenže pak to dospělo do bodu, kdy už jsem myslela, že mě všechny ty věci udusí. Muselo to pryč a zrovna v tu chvíli tu byla Dottie náhodou na návštěvě.“

Anna stiskla rty a pevně Cassie objala. „Holčičko zlatá.“ Cassie opětovala matčino objetí a rozplynula se v její náruči, přesně jako kdysi, když byla malá. Zamravenčilo ji ve vlasech a zaplavila ji nečekaná úleva. Povzdechla si.

„Tak dobře, mami. Pojedu domů.“

Anna se od ní odtáhla a rozechvěle se usmála. „Bude to tak nejlepší pro všechny. Uvidíš.“ Zaváhala a pokračovala.

„Upřímně, Bobby mi dělá starosti. Už před tou nehodou byla… jiná. Vždyť ji znáš. Neustále v pohybu, pořád v jednom kole. Poslední dobou ji ale často přistihnu, jak sedí za stolem, nepřítomně zírá do prázdna a ukrajinsky si povídá sama se sebou.“

„Co říká?“

„To nevím,“ odvětila Anna. „Když je v tomhle stavu, většinou se mnou nechce mluvit. Připadá mi, že je tak hluboko ponořená do vzpomínek, že ani neví, co se kolem ní děje. Minule jsem se jí zeptala, na co myslí, a když mi konečně odpověděla, řekla jen slunečnice.“

„Třeba přemýšlí, co vysadí na zahradě.“

„To ne.“ Anna nervózně zabubnovala prsty do stolu.

„Slunečnice nikdy nepěstovala. Říkala, že ji vždycky hrozně rozesmutní.“

2 
KÁŤA 

Ukrajina, září 1929 

„Tak teď vy, děvčata?“ zahlaholil se strýček Marko. Zvedl do vzduchu svou chloubu a radost, jediný fotoaparát v celé vesničce Sonjašnyky. Slunce se odráželo od objektivu a strýc vytáhl kapesník, aby ho ten den už podvacáté přeleštil. Kývl hlavou ke stavení, které všichni ostatní používali jako pozadí, ale Kátě padl zrak na vlnící se slunečnicové pole za jeho zády. Blankytné nebe bez mráčku tvořilo se zlatými květy slunečnic tak výraznou a překrásnou barevnou kompozici, až se Kátě sevřelo srdce.

„Tak jak?“ Strýc si strčil kapesník zpátky do kapsy.

„Ano! Ale tady, prosím tě.“ Káťa vzala starší sestru za ruku. „Pojď, Alino. Mama chtěla, abychom se dneska spolu vyfotografovaly.“

Alina natáhla ruku a uhladila Kátě neposlušné tmavé pramínky, které se jí uvolnily ze zapleteného copu.

„Počkej, trochu ti upravím vlasy.“

„To je dobrý.“ Káťa táhla Alinu přes dvůr.

Chtěla už mít to fotografování z krku, aby na něj pak náhodou nezapomněla a nevysloužila si matčino pokárání. Lepší pozadí než slunečnicové pole stejně nenajdou.

„Dobře, ale musíš se usmívat,“ prohlásila Alina.

„Nechci, aby ses tvářila kysele.“

Káťa se zachmuřila a pustila sestřinu ruku. „Nikdy se netvářím kysele.“

Alina se pobaveně ušklíbla a narovnávala přitom Kátě blůzu. „To se rozumí.“

„Blíž k sobě,“ zvolal strýček Marko a natočil k nim aparát.

Alina vzala Káťu pod paží. „Přisuň se.“ Naklonila hlavu ke Kátině. „I když ti lezu na nervy, mě se nezbavíš. Sestry napořád.“

Kátino podráždění se rozplynulo, jakmile uslyšela větu, kterou jim mama předhazovala vždy, když se během dospívání hádaly. Radši se spolu naučte vycházet. Sestry budete už napořád. Stalo se to jejich společným vtipem, který utrousily pokaždé, když jedna druhou naštvala. Ta průpovídka vždycky dokázala zmírnit napětí.

Cvakla spoušť a strýček Marko se usmál. „Skvělé!“ Z dálky na cestě se linuly první tóny harmoniky a houslí, což znamenalo, že se blíží ženich s mládenci. Všichni začali horečně dokončovat poslední přípravy. Káťa se odtáhla od sestry. Ženy kolem pištěly, pentle poletovaly a každou vhodnou plochu plnily mísy s jídlem. Káťa popadla košík se slunečnicemi a rychle se sklonila, aby ji nezasáhla tetina rozmáchlá ruka. Raději z toho chaosu utekla a společně s Alinou a sestřenicí Sašou zaujaly místo za stolem pokrytým voňavými květinami, který bránil vstupu do domu. Káťa přidala košík k ostatním a sepjala dlaně, aby se jí tolik netřásly. Skrz přimhouřené oči se snažila rozpoznat muže, kteří se k nim blížili po polní cestě.

„Přestaň s tím.“ Alina do ní dloubla loktem. „Vraštíš nos a to ti vůbec nesluší.“

„Snažím se líp vidět.“ Káťa sestře oplatila šťouchanec a nervózně zatahala za kytku, kterou měla vpletenou do jednoho ze silných černých copů. Když jí padl zrak na Pavla, vysokého ramenatého mládence, který kráčel po ženichově boku, zrychlil se jí tep. Váhavě se dotkla prstem tváře, kam ji před týdnem políbil. Ten jediný impulzivní čin mezi nimi všechno změnil. Káťa si s ním potřebovala promluvit, ale jelikož přesně nevěděla, co mu chce říct, raději se mu během obřadu v kostele vyhýbala.

„Vidím Kolju,“ vyhrkla Alina a přerušila tím tok Kátiných myšlenek.

Alina byla zamilovaná do Pavlova staršího bratra Mykoly neboli Kolji, jak mu všichni říkali, co Káťa pamatovala. Naštěstí byly jejich city vzájemné.

Svižná muzika sílila a z domu se vyhrnuli strýcové, tety, bratranci, sestřenice a známí a shromáždili se kolem stolu. Sašina sestra Olha, nevěsta, zůstávala uvnitř a čekala, až ženich zaplatí jejím příbuzným výkupné.

Za pár minut na dvůr hrdě vstoupil Boryslav s košíkem a lahví vodky v ruce. Obklopovali ho nejbližší přátelé a příbuzní, kteří také přinášeli dary. Jakmile se přiblížil, Saša zvolala: „Proč jsi k nám přišel?“

Boryslav se široce usmál. „Přišel jsem si pro svou krásnou nevěstu Olhu!“

„A co jsi nám přinesl na důkaz toho, jak moc si Olhy ceníš?“ zeptala se Alina.

Boryslav položil na stůl koš plný sladkostí a peněz a Kátě se při pohledu na vzácné čokolády začaly sbíhat sliny. Nikdo u nich ve vesnici takové pochoutky nevyráběl, Boryslav pro ně musel jet hodně daleko.

„To podle tebe stojí naše krásná Olha za tak málo?“ vyslovila Káťa otázku, kterou dostala za úkol položit. Ze všech sil se snažila vyhýbat pohledu do Pavlových zkoumavých očí.

„Ovšemže ne!“ Ženich kývl rukou a dva mládenci předstoupili s koši plnými pecnů chleba. „Olha je to nejvzácnější na světě a já přináším další dary na znamení toho, jak si jí cením.“

Pavlo po jeho pravici se hluboce uklonil, když pokládal Boryslavovy koše na stůl. Vyslal směrem ke Kátě úsměv, šibalsky na ni zamrkal a ona se při další otázce málem zakoktala.

„Vyprávěj nám o Olžině kráse, Boryslave.“

„Tak to je snadný úkol! Oči se jí třpytí jako to nejblankytnější nebe za letního dne. Dlouhé zlaté vlasy se jí vlní jako pšenice zářící ve slunci. Úsměvem rozsvítí celou místnost a všichni muži před ní padají na kolena.“

Káťa se málem rozesmála při představě, jak Pavlo podobnými slovy vyznává lásku jí, když vtom ucítila na tváři jeho pohled tak palčivý, až musela sklopit zrak.

Další otázky kladla Saša a poté začali mládenci pět chválu na ženicha, aby zůstalo vyjednávání vyvážené a Boryslav „nezaplatil“ za Olžinu ruku příliš mnoho. Všechno to samozřejmě byla jen hra a legrace. Olha ve skutečnosti nebyla na prodej, stejně jako Boryslav nemohl jen tak nakráčet do domu a dělat si na ni nárok. Dodržování této dávné tradice však bylo nedílnou součástí svatebního veselí a hosté se při tom dobře bavili.

Jakmile bylo Boryslavovi uděleno povolení vstoupit do domu, oslava mohla konečně začít. Venkovní stoly se v mžiku zaplnily lahodnými pokrmy – nechyběly masové, bramborové a višňové varenyky, holubci, brambory, plátky šunky, bochníky chleba, sýr, ovoce a samozřejmě bohatě zdobený svatební chléb korovaj. Hosté se usadili ke stolům, bavili se a popíjeli kořalku z lahví, které tam Boryslav dopoledne nanosil. U improvizovaného tanečního parketu začala hrát muzika.

Káťa zastihla mamu a tata uprostřed hovoru s matčinou sestřenicí Lenou a jejím manželem Ruslanem. Hovořili tlumeným hlasem a ve tvářích se jim zračily obavy.

„Když před měsícem dorazili k bratrovi do vesnice, nijak se s tím nepárali. Vytvořili brigády, zřídili hlavní štáb, pozatýkali několik vesničanů a někam je odvezli.“ Ruslan se naklonil blíž k ostatním a tiše dodal: „Ten, kdo měl pěkný dům, byl samozřejmě na řadě jako první.“

Káťa měla na jazyku spoustu otázek, ale neodvážila se je vyslovit nahlas. Jakmile by se začala vyptávat, rodiče by hned změnili téma hovoru na jiné, dle jejich názoru vhodnější pro její uši.

„Kam je deportovali?“ Tato odzátkoval lahev vína.

„Prý je posílají na Sibiř.“ Josyp, Pavlův otec, se připojil ke skupině, jakmile začal tato nalévat.

Pavlův starší bratranec Fedir ztišil hlas. „Taky jsem o tom slyšel. Strýc povídal, že prý přinutili celou vesnici vstoupit do kolchozu.“

„To mi připadá dost přehnané.“ Mama odmítavě mávla rukou. „Nemůžou nám přece sebrat dobytek a půdu bez našeho souhlasu.“

Ruslan pozvedl sklenici. „Bratrova vesnice je blíž k městu a navíc je mnohem větší než ta naše. Třeba se jim nebude chtít trmácet se až sem k nám.“

„Nejsme zas tak daleko od města. Vážně si myslíš, že bolševici budou dělat rozdíly mezi vesnicemi? Všichni přece patříme do kyjevského okruhu,“ opáčil strýc Marko. Káťa si vzpomněla na ty dlouhé hodiny, které strýček strávil cestou pěšky a vlakem do toho krásného města na Dněpru, aby si koupil fotoaparát. Ačkoli úředně patřili do kyjevské oblasti, samotné město bylo vzdálené téměř sto padesát kilometrů.

„Na tom nezáleží. Půjdou, kam se jim zachce. Ukrajina je úrodná a bohatá a Stalin je přesvědčený, že bychom měli sloužit jako obilnice Sovětského svazu,“ prohlásil tato. Zakroužil nápojem ve sklence, ale nenapil se. „Proto taky chce, abychom se vzdali půdy a vstoupili do družstev. Agitace probíhá už několik měsíců ve vesnicích po celé Ukrajině a každou chvíli to může dorazit i k nám.“

„Ale Stalin přece tvrdil, že kolektivizace musí být dobrovolná, aby měla nějaké výsledky,“ trval na svém strýček Marko.

„Doslechl jsem se, že zase změnil názor. To mi dělá starosti.“ Tato si upil vína.

Strýček Marko postavil sklenici na stůl. „Stejně si myslím, že nás ke vstupu do družstva nebudou nutit. Bude to záležet na nás.“

Tato znechuceně zkřivil rty. „Kdy nám Moskva dala možnost o něčem rozhodovat, Marko?“

Káťa tichounce zalapala po dechu a tato na ni pohlédl.

„Ale dost už mluvení. Dneska slavíme Olhu s Boryslavem!“

Otec vzal Káťu za paži a odváděl ji od skupinky.

„Tato, o čem jsi to mluvil?“

„O ničem, čím by sis měla lámat hlavu.“ Hlas mu zakolísal tak lehce, až si Káťa nebyla jistá, jestli se jí to jen nezdálo. „Jsou to samé povídačky.“

„Co tady děláš?“ Alina popadla Káťu za ramena a otočila ji k sobě. Její nadšení bylo nakažlivé. „Přestaň poslouchat babské řeči. Jdeme tancovat!“

Když si Alina něco vzala do hlavy, nic ji od toho nedokázalo odradit, takže Káťa potlačila obavy a nechala se vtáhnout do davu. Nenápadně se ohlédla za otcem, který se zakabonil a obrátil do sebe skleničku.

„Zase se mračíš.“ Alina jí přitiskla ukazovák mezi obočí nad kořenem nosu. „Klid, Káťo. Starosti si můžeme dělat zítra. Dneska večer se budeme bavit!“ Popadla sklenici kvasu, fermentovaného nápoje ze žitného chleba přislazeného ovocem, přihnula si a podala nápoj Kátě.

Káťa následovala sestřina příkladu přesto – nebo snad právě proto –, že ji svíral tísnivý pocit. Pozvedla sklenici a polkla strach společně s nakyslým nápojem, který ji cestou do žaludku příjemně šimral. Kolem se rozezněla hudba. Podupávání a smích doprovázely radostnou melodii houslí, jež se mísila se zvukem harmoniky, bandury a flétny zvané sopilka a ve společném rytmu pulzovala nocí.

Káťa zalétla pohledem ke skupince tančících mužů a zrakem spočinula na Pavlovi. Při energických tanečních pohybech vynikala jeho svalnatá postava a Káťou projel nečekaný nával touhy, když si ho obdivně prohlížela. Všiml si, že ho pozoruje, a zazubil se na ni. Káťa rychle odvrátila hlavu a zaplavila ji chaotická změť emocí. Co když kvůli tomu polibku a s ním souvisejícím pocitům přijdou o důvěrné přátelství, které trvá celých šestnáct let jejího života? Pavlo je přece její nejlepší kamarád!

Alina do ní šťouchla a zachichotala se. „Tváříš se hrozně provinile. Stalo se něco? Svěřil se ti konečně se svými city?“

Kátě unikl roztřesený výdech. Alina neví, že ji Pavlo políbil. Vzápětí jí došlo, co sestra právě řekla, a probodla ji pohledem. „Počkej, co tím myslíš? Jakými city?“

„Ale prosím tě! Všichni to o vás dvou vědí.“ Alina se zasmála přes rameno a rozběhla se Koljovi naproti.

„Co vědí?“ Kátina slova se vytratila do ticha. Jsou to jen Alininy domněnky, nebo jí to Pavlo prozradil? Rozpačitě se rozhlédla kolem a prodrala se ven z hustého davu. Stranou od lidí pak plnými doušky hltala čerstvý noční vzduch.

Jak to mohlo dospět až tak daleko? Ještě loni by se válela smíchy při pomyšlení, že by se někdy mohli dát s Pavlem dohromady. Přesto tady teď stojí a znovu myslí na tu chvíli před týdnem, která všechno změnila.

Přeběhla tehdy přes pole na sousední statek, aby se Pavlových rodičů zeptala, jestli nemají navíc pár vajec pro mamu, která pekla koláče na svatbu. Ti však už mezitím odešli do vesnice a Pavlův bratr Kolja byl u Aliny, takže jí otevřel Pavlo. Byl bez košile a utíral si vlasy ručníkem.

Když ho Káťa uviděla, obrátila oči v sloup. „Proč se nejdřív neoblečeš, než jdeš otevřít?“

Pavlo se pohyboval plavně a líně jako přidrzlý kocour, což pro něj bylo typické. Ušklíbl se. „Pral jsem. Měl jsem menší patálii s podsvinčetem na útěku. Zvítězilo nade mnou při zápase v bahně a já jsem si přitom roztrhl košili.“

Káťa vyprskla, ale hned smích potlačila. „Škoda, že jsem to neviděla!“

Přimhouřil oči a odhodil ručník. „To je ti podobné. Co potřebuješ?“

Káťa se snažila zachovat vážnou tvář. „Nebuď taková citlivka, Pavlo. Mama potřebuje dvě vajíčka a doma už žádná nemáme.“

„Budeme se muset podívat do kurníku. Ráno jsem všechny vejce snědl.“

„Tak jo. Cestou zpátky se tam zastavím.“

„Půjdu s tebou.“ Vykročil k ní.

O krok ustoupila. „Nechceš si vzít košili?“

„Až potom,“ odvětil a pokrčil rameny.

Významně povytáhla obočí, otočila se na patě a rázným krokem zamířila ke kurníku. Pavlo zkrátil krok, aby mu stačila, ale kráčel mlčky.

Když vcházeli dovnitř, Káťa na něj letmo pohlédla.

„Děje se něco?“ Zašmátrala pod kvočnou usazenou v hnízdě. Slepice polekaně zakdákala a Káťa na ni zasyčela, ať je zticha.

„Ne,“ odpověděl napjatým hlasem.

Ani v dětství před ní nikdy nedokázal nic utajit. Teď si ho Káťa koutkem oka prohlížela a podivovala se nad jeho zvláštní náladou. Dvě vejce si strčila do kapsy, další dvě mu podala a Pavlo je odložil stranou. Otočil se k ní a upřeně se na ni zadíval.“

„Co je? Mám ve vlasech seno?“ Uhladila si nepoddajný cop. „Dneska jsme ho s otcem přehazovali.“

„Vlasy máš krásné,“ pronesl tichým zastřeným hlasem.

Kátě se nečekaně rozbušilo srdce. Jazyk jí náhle natekl a ztěžkl, překážel jí v puse.

„Díky za vejce,“ vypravila ze sebe nakonec a vyšla kolem něj na cestičku vedoucí k domovu.

Důstojný odchod se jí však příliš nepovedl, zapadla nohou do díry a málem upadla. Pavlo se vrhl vpřed, zachytil ji a přitiskl si ji k nahé hrudi. Káťa zvedla zrak. Obličeje měli jen pár centimetrů od sebe, Pavlo znehybněl a pevně ji svíral v náručí. Rozeznávala každou medově zbarvenou řasu, která mu lemovala jasné oříškové oči, a spršku pih na nose. Přestala vnímat okolí a poprvé ho doopravdy spatřila; žaludek jí udělal kotrmelec. Žár jeho těla jí sálal do dlaní, náhle si palčivě uvědomovala jeho blízkost a pokusila se ho odstrčit. Na okamžik ji sevřel silněji v pase, jako by se zdráhal ji pustit. Naklonil se dopředu a přiložil jí rty k uchu, při tom jemném doteku se jí zježily chloupky na zátylku.

„Budeš potřebovat další vejce,“ zašeptal.

Uvědomila si, že z nějakého neznámého důvodu zadržuje dech, a prudce zalapala po vzduchu. O čem to Pavlo mluví? A co čekala, že jí pošeptá do ucha? Vzápětí nahoře na stehně ucítila vlhké žloutky z rozbitých vajec, která měla v kapse, a v tom okamžiku se k ní Pavlo naklonil a políbil ji na tvář.

Kdyby ji k sobě tolik netiskl, znovu by se skácela k zemi, ale to by mu nikdy v životě nepřiznala.

Se sebejistým úsměvem se odtáhl a ona udělala to jediné, co ji v tu chvíli napadlo. Vrazila mu facku.

„Na co si to hraješ, Pavlo?“ Zmatek jí zakalil mysl, ale na povrchu doutnal vztek. Co si o sobě vůbec myslí? Kde bere tu drzost ji jen tak zničehonic políbit?

Nepřestával se usmívat a dotkl se jasně rudého otisku dlaně na tváři. „Nic jiného bych od tebe ani nečekal, Káťo. Rozhodni se. Udělej si pořádek ve svých citech. Já už vím, co chci. Dej mi vědět, až zjistíš, co chceš ty.“ Natáhl se pro zbývající dvě vejce a vložil jí je do třesoucích se dlaní. Vzala si je a v celém těle jí přitom mravenčilo. Rozběhla se domů.

Od toho dne si tu scénu v duchu přehrávala pořád dokola. Měl to předem naplánované? Jak to myslel, aby se rozhodla? A co ona sama vlastně chce, když teď Pavlo zničil jejich nevinné přátelství?

Ať už se dál stane cokoli, věděla, že na ten polibek nikdy nezapomene.

„Káťo! Nemohl jsem tě najít.“

Při zvuku Pavlova hlubokého hlasu jí na pažích naskočila husí kůže. Kráčel k ní a jeho úsměv zářil v mdlém světle.

„Nevěděla jsem, že mě hledáš.“ Kátě bušilo srdce v uších a ze všech sil se snažila ovládnout reakce vlastního těla.

„Potřebovala jsem na vzduch, abych si srovnala myšlenky.“

„Ještě pořád přemýšlíš?“ Natáhl se a namotal si na prst neposlušnou kadeř jejích vlasů.

Ztuhla a nevěděla, jak se zachovat. Myšlenky se jí pletly jedna přes druhou a z úst se jí vyřinul příval nepodstatných slov.

„Ano, ale ne o tamtom. Totiž, hlavně o sklizni. Říkala jsem si, že bychom měli…“

Pavlo uchopil její obličej do velkých mozolnatých dlaní a přitiskl jí palce na ústa, aby umlčel její nesouvislé blekotání. „Já nedokážu myslet na nic jiného než na tebe.“

Všechno kolem se vytratilo, když přitiskl rty k jejím a ona se v něm celá rozplynula, stoupla si na špičky a vklouzla mu do náruče.

Když se odtáhl a podíval se jí do očí, stála bez hnutí a zírala na něj s pokleslou bradou. Pusa na tvář z minulého týdne ji možná uvedla do rozpaků, ale tenhle polibek všechno rozhodl za ni. V žádném případě nemohla popřít ten cit, který se mezi nimi vzedmul.

„To vážně stačí tak málo, Káťo? Jediný polibek a ta nejhubatější holka, co znám, najednou úplně ztratí řeč?“ Zasmál se a větřík mu přitom rozčepýřil pískově hnědou kštici. „Asi jsem to měl zkusit už dávno. Mohl jsem mít mnohem klidnější život.“

Za to škádlení si vysloužil štulec do paže a teď si s pochechtáváním mnul bolavé místo. „Některé věci se mění a jiné zůstávají stejné. To mě praštíš pokaždé, když ti dám pusu?“

„Možná.“ Pokrčila rameny a zaculila se. „Ještě jsem se nerozhodla. A nezapomínej, že i když jsem ti dovolila, abys mě políbil, ještě to neznamená, že tě nedokážu v mnoha ohledech předčit.“

„Jak bych mohl zapomenout? V tom přece spočívá tvoje kouzlo.“

Z hloučku mužů postávajících opodál k nim dolehl výbuch smíchu a Káťu dopálilo, že jim narušují tak významný okamžik. „Pojďme se projít někam, kde nejsou lidi,“ navrhla.

„Procházka s hezkou holkou pod hvězdami? Co víc si přát.“ Pavlo jí s úklonou nabídl rámě a ona se do něj zavěsila. Zvolna kráčeli do klidné noci a Káťa byla v tu chvíli tou nejšťastnější dívkou na světě.

3 
CASSIE 

Wisconsin, květen 2004 

O dva dny později už byl bungalov, který pro Cassie v posledním roce a půl představoval domov, zcela vyklizený, vygruntovaný a připravený k předání. Cassie s Henrym naštěstí ještě před nastěhováním umístili všechny zbytečnosti – golfové hole, sváteční porcelánový servis a svatební dary, které nikdy nepoužili – do pronajaté skladovací kóje.

„Už jsem volala majiteli, Cass. Řekla jsem mu, že klíče necháme ležet na kuchyňské lince,“ zavolala na ni matka, když Cassie odnášela zbytek nádobí do auta.

„Aha. A nevadilo mu, že odjíždím tak narychlo?“

„Ani ne, vypadá jako velice sympatický člověk. Říkal, že to chápe. Samozřejmě ti nemůže vrátit nájemné za zbytek měsíce, ale jakmile tady všechno zkontroluje, pošle ti zpátky kauci.“

„Díky.“ Cassie naložila krabici dozadu do SUV a zabouchla kufr.

„Ukaž, dej mi ty klíče. Půjdu zamknout. Ty se jdi radši přesvědčit, jestli je Birdie připoutaná a připravená k odjezdu.“ Anna k ní natáhla ruku.

Cassie se zhluboka nadechla a s nuceným úsměvem poslechla, protože už dávno věděla, že matce je zbytečné odmlouvat. Stejně se jí nechtělo znovu procházet dům. Uvnitř už nezůstalo nic než smutek.

Cassie se naklonila nad zadní sedadlo. „Tak co, ptáčátko, jsi připravená?“

Birdie krátce přikývla, doširoka otevřené oči jí zářily vzrušením.

„Těšíš se, že se stěhujeme zpátky domů?“ zeptala se Cassie.

Birdie znovu přikývla.

„Já možná taky. Bude to nový začátek.“ Cassie připoutala dcerku v autosedačce. „Ale babičce ani slovo, jo? Nechci, aby od toho čekala zázraky.“

Birdie se usmála, baculaté tvářičky jí zrůžověly a Cassie celá roztála. Kdy naposled viděla ten roztomilý úsměv? Jak moc dcerka zchřadla za ten poslední rok, zatímco se Cassie utápěla v žalu?

„Odjezd!“ zavelela Anna a seběhla po schodech z verandy. „Pojedu první a vy se držte za mnou.“

„Jako obvykle,“ utrousila Cassie a vklouzla za volant. Od té autonehody přistupovala Cassie k řízení jinak.

I když manžel nijak nepochybil a dodržoval dopravní předpisy, někdo jiný je porušil a ta cizí chyba stála Henryho život. Jak se pak může pozůstalý zbavit strachu vyjet na silnici? Psychiatr jí nabízel několik řešení, ale jí žádné z nich nevyhovovalo. Nakonec dokázala řídit jedině za hlasitého doprovodu veselé hudby, s očima na stopkách křečovitě svírala volant, strnule seděla na krajíčku sedadla, jako by polkla pravítko, a ostražitě pátrala po jakémkoli náznaku nebezpečí.

Takový způsob řízení ji vyčerpával, proto se jízdě autem pokud možno vyhýbala. Do knihovny a na nákup chodily s Birdie pěšky a nikam jinam vlastně jezdit nepotřebovala. Když teď po třech hodinách zaparkovala před Bobbyiným cihlovým domkem, bolela ji záda, hlava jí třeštila a ruce se jí bezvládně svezly z volantu jako dvě rozvařené špagety.

„Jsme tady!“ křikla vesele na dcerku, navzdory ztuhlým svalům, které se jí při náhlém pohybu rozklepaly. Birdie na ni překvapeně pohlédla a Cassie se ušklíbla. Dokonce i pětileté děcko rozpozná její přetvářku.

Otevřela dveře auta a nastavila obličej chladnému vzduchu. Bušení v hlavě se zmírnilo, takže vystoupila, protáhla si ruce a předklonila se, aby trochu uvolnila strnulé tělo.

Birdie se odpoutala, vyskočila z auta a rozběhla se ke vstupním dveřím. Cassie se v hrudi rozlil hřejivý pocit – dům vypadal úplně stejně, jak si ho pamatovala z dětství. Průčelí lemovaly okrasné záhony. V létě tu kvetly pivoňky, proskurníky, cínie a krásenky. Teď tu rostly jen mladé výhonky trvalek, prakticky nerozeznatelné jeden od druhého, a holá místa volala po zahradníkově ruce. Prázdné záhony Cassie lákaly a poprvé po dlouhé době pocítila nutkání dělat něco jiného než jen útrpně vegetovat.

„Nejlepší bude, když se nejdřív ubytujete, a pak společně zajedeme pro Bobby.“ Anna přistoupila k dceři a vzala ji kolem ramen.

„Dobrý nápad,“ odpověděla Cassie. „Odneseme dovnitř první várku.“

Za chvilku už měly v jednom z pokojů pro hosty vyskládané nezbytné osobní věci a ve sklepě uložené přebytečné potřeby pro domácnost. Cestou ven se Cassie zastavila u modlitebního koutku u západní stěny obýváku. Ikony musí být obrácené k východu, vzpomněla si na babiččina slova. Na zdi visely dva staré obrazy, bohatě zdobené ornamenty – jeden s Ježíšem a druhý s Pannou Marií s Ježíškem v náručí. Z obou stran je lemoval nádherný vyšívaný rušnyk s motivem červeného stromu lemovaného květy, vinnou révou a ptáčky. Na polici dole stálo několik menších svatých obrázků, modlitební knížka, požehnané svíčky, nádobka svěcené vody a kadidlo. Tady se Bobby denně modlila.

Cassie nebyla nábožensky založená, ale věděla, jak důležité je toto místo pro babičku. Její obavy z náhlého stěhování se začaly postupně rozplývat a vystřídaly je hezké vzpomínky na Bobby. Cassie jí toužila pomoct a dát dcerce příležitost, aby prababičku doopravdy poznala.

„Vezmeš to Bobby do pokoje?“ Anna se objevila ve vstupních dveřích s košem plným složeného prádla.

„Chtěla jsem to sem přivézt dřív, ale zapomněla jsem na to.“

„Jistě.“ Cassie popadla koš a odnesla ho do ložnice na konci chodby. Vonělo to tam po babiččině voňavce a Cassie zalila další vlna nostalgie. Položila prádlo na pečlivě ustlanou postel a hned si všimla otevřené knížky na nočním stolku, jako by si ji tam někdo jen na chvilku odložil. V zašlém svícnu se z hromádky rozteklého vosku tyčil zbytek vypálené svíčky, v ostrém kontrastu k moderní stolní lampě, která se nad celou scénou tyčila. Cassie se naklonila blíž. Každý čtverečný centimetr zažloutlé stránky pokrývalo drobné písmo. Text byl v cyrilici. Nebyla to kniha, ale deník.

Opatrně zvedla ohmataný zápisník a zavřela jej, přejela prsty po odřených kožených deskách. Jejich povrch byl poškrábaný a svědčil o stáří deníku a jeho hojném užívání. Cassie se coby absolventka historie a žurnalistiky celá léta snažila Bobby vyzpovídat pro různé školní práce. Babička pokaždé odmítla. Minulost je pryč, Cassie.

Musíme se dívat do budoucna.

Pro začínajícího historika to nebyla příliš užitečná rada. Bobbyina vyhýbavost jen podněcovala její touhu zjistit o babiččině životě víc a Cassie to při každé možné příležitosti zkoušela znova a znova. Nakonec to vzdala. Ne nadarmo se v rodině tradovaly zkazky o babiččině tvrdohlavosti. Pokud se ale dnes Bobby skutečně utíká do minulosti, Cassie se o ní musí dozvědět víc, jestli má být schopná jí pomoct.

Zavřela oči a přiložila dlaň na obal. Tělem jí projelo teplo, jako by slova ožila a začala líčit dávné příběhy ukryté mezi stránkami. Zježily se jí chloupky na pažích a zachvěla se.

„Cassie? Už jsi hotová?“ Annin hlas to kouzlo přetrhl. Cassie otevřela oči. „Jo, hned jsem tam.“

Přitiskla si knihu na hruď a lítostivě si povzdechla. Kéž by to bylo tak snadné. Napadlo ji, že by mohla deník propašovat k sobě do pokoje, aby si ho mohla v klidu prohlédnout. To by ovšem asi nebyl nejvhodnější začátek jejího soužití s Bobby, zvlášť pokud by babička začala deník hledat. Cassie si ho navíc ani nemohla přečíst, protože se nikdy nenaučila ukrajinsky. Vrátila zápisník na noční stolek, věnovala mu poslední toužebný pohled a uvažovala, jaká tajemství asi obsahuje. Pak se otočila a zamířila ven k autu.

4 
KÁŤA 

Ukrajina, leden 1930 

„Kdo to je?“ Mama se prudce zastavila na místě, když spolu s Káťou jednoho studeného zimního večera vycházely z kostela.

Káťa matku obešla, aby lépe viděla na náves. Na volném prostranství lemovaném krámky, několika domy a kostelem se pravidelně konaly trhy. Dnes zelo náměstíčko prázdnotou, jen z východní strany přicházela skupina lidí následovaná dvěma povozy. Černé obrysy malé karavany se vyjímaly jako temná skvrna na pozadí bělostné zasněžené krajiny.

„Tato?“ Káťa pohlédla na otce, který jí položil ruku na rameno, zatímco se za nimi z kostela trousili další lidé.

„Já jsem ti to říkal, Viktore,“ prohlásil Ruslan dřív, než otec stihl promluvit. „Jsou tady Stalinovi lidi.“

V davu za nimi to zašumělo. Káťa napočítala asi dvacet osob kráčejících před vozy. Vzduch jiskřil nervozitou a Káťa si přitáhla kabát blíž k tělu, jako by se mohla zakuklit před neznámou hrozbou, jež se k nim blížila.

Pavlo, Fedir a Kolja si stoupli vedle ní a sledovali, jak povozy zastavují. Pavlo jí povzbudivě stiskl paži. Jeden z mužů se vyškrábal nahoru na vůz a představil se jako soudruh Ivanov, funkcionář komunistické strany. Pak k přítomným promluvil tenkým pištivým hlasem.

„Soudruzi! Zdá se, že přicházíme v pravou chvíli. Všichni tady teď zůstanou na povinnou schůzi, kde vás seznámíme s plány soudruha Stalina na zajištění vaší šťastné budoucnosti.“

Soudruh Ivanov jim pak představil skupinku takzvaných pětadvacetitisícníků, což byla zvláštní brigáda, která měla v jejich vesnici provádět kolektivizaci. Členové těchto brigád se rekrutovali z asi pětadvaceti tisíců rusky mluvících dobrovolníků, nasazených po celém území Ukrajiny.

„Zbavte se nadvlády kulaků a zvolte si lepší život. Když spojíme náš majetek dohromady a budeme na něm společnými silami pracovat, naše hospodářství bude vzkvétat!“

Káťa pochybovala, že se ten bledý muž v naleštěných polobotkách a městském oblečení vůbec vyzná v zemědělství, to mu však nijak nebránilo pokračovat v agitaci.

Zatímco popisoval plán na odevzdání dobytka a půdy do družstva, Káťa sledovala, jak jeden z agitátorů přitlouká na dveře kostela barevný plakát, na němž se usmívá mládenec s děvčetem u traktoru. Pod obrázkem stál slogan:

Jednotným úsilím za vyšší úrodu po celý rok!

Prokyp Gura se horlivě prodíral dopředu za soudruhem Ivanovem a cestou vrazil do Káti. Do nosu ji udeřil závan alkoholu.

„Někteří lidi jsou z toho nadšení,“ konstatovala Káťa při pohledu na Prokypa, který ukazoval na plakát a hrdě se bušil do prsou.

„Někteří lidi jsou hlupáci,“ opáčil Pavlo.

Fedir se naklonil blíž k Pavlovi a Kátě a kývl hlavou ke skupince aktivistů. „Koukněte, jak si všechno zapisujou.“

Tužky horečně škrábaly po papíře, zatímco muži procházeli po cestách rozbíhajících se z návsi a prohlíželi si okolní stavení. Jeden z mužů poklepal na zeď domu Krevčukových. Cosi utrousil k dalšímu z agitátorů a něco si poznamenal.

„Co si tam píšou?“ zeptala se Káťa.

„Asi kdo má největší dům.“ Fedir znechuceně zavrtěl hlavou. „Potřebujou se přece někde ubytovat, ne?“

Káťa překvapeně vykulila oči. Toužila natáhnout ruku a chytit se Pavlovy pevné dlaně, jenže ten měl ruce spuštěné podél těla a sevřené v pěst.

*** 

Když se večer vraceli domů, Káťa už v sobě nedokázala dál dusit otázky. „Já tomu nerozumím. Proč by se chtěl někdo vzdát nezávislosti?“

„Stalin prosazuje kolektivizaci po celé zemi,“ odpověděl tato. „Bylo jen otázkou času, kdy komunisti dorazí i k nám do vesnice. Stalin je přesvědčený, že když budou všichni hospodařit společně, vzrostou výnosy. Jeho Sovětský svaz pak bude sklízet to, co jsme my zaseli.“ Znechuceně zavrtěl hlavou. „Pořád ta stejná písnička, už po staletí. Všichni chtějí úrodnou ukrajinskou půdu a nikdo nechce Ukrajincům dovolit, aby sami vládli na svém vlastním území.“

„Tvrdil jsi, že jsou to jen povídačky!“ Káťa měla pocit, že otcovou zradou se v ní něco zásadního zlomilo. „A teď říkáš, že je to jen otázka času?“

„Nechtěl jsem ti přidělávat starosti.“ Tato zpomalil a srovnal s ní krok. „A doufal jsem, že sem nepřijdou. Modlil jsem se.“

„To nám teda bylo platný.“ Káťa odkopla kamínek z cesty a přála si, aby jím mohla trefit soudruha Ivanova.

„Kateryno Viktorivno Ševčenková!“ okřikla ji matka.

„Nerouhej se a nevysmívej se vlastnímu otci.“

Maminka oslovovala Káťu plným jménem, jen když něco provedla. Kátě se nahrnula do tváří krev. Rychle něco zamumlala na omluvu.

„Je to celé nesmysl!“ Fedir znechuceně zavrtěl hlavou.

„Možná je, jenže tihle aktivisti tomu plánu skutečně věří.“ V otcově hlase zazněly obavy a Káťa se ve studeném nočním vzduchu zachvěla.

„Jejich přesvědčení ještě neznamená, že mají pravdu,“ namítl Pavlo. Zavadil rukou o Kátinu dlaň a nechal ji tam přitisknutou. Znovu se zachvěla, ale tentokrát to nebylo zimou ani strachy.

„Ne, to neznamená,“ souhlasil otec. „Oni nikdy nevlastnili půdu ani nepracovali na vlastním hospodářství. Neznají radost z dobře vykonané práce, nevědí, jaké to je, když sklidíte úrodu, kterou jste vlastnoručně vypěstovali, když nakrmíte rodinu a zasejete osivo odložené z podzimní sklizně, abyste na jaře mohli začít znovu od začátku.“ Rozpřáhl ruce, jako by chtěl obejmout políčka, která je obklopovala. „Právě to z nás dělá rolníky.“

„Přesně tak.“ Mama krátce přikývla a položila tatovi ruku na rameno. „Proč bychom se toho měli vzdávat?“

„Nevzdáme se!“ prohlásila Káťa pevně.

*** 

Druhý den ráno se Káťa opírala o teplý bok krávy a nechávala se ukolébat hypnotickým rytmem mléka crčícího do kbelíku, když vtom ji z klidu vytrhl dětský nářek. Popadla kyblík, aby ho kráva neskopla, a běžela se podívat ven. U cesty stál otec a mluvil s Polinou Krevčukovou. Za ní stál dvoukolák s oblečením a dvěma malými dětmi.

Káťa k nim dorazila právě ve chvíli, kdy Polina říkala:

„Vtrhli k nám uprostřed noci a zatkli manžela. Tvrdili, že je kulak a že nám zabavují dům. Bude tam prý ústředí strany.“ Zaťala zuby a snažila se zadržet slzy.

Káťa zamrkala při vzpomínce na Fedirovu poznámku o aktivistech, kteří hledají velké domy, a vybavila si, jak u Krevčukových zkoušeli poklepem pevnost zdí. Krevčukovi patřili ve vsi k zámožnějším rodinám a měli větší a hezčí stavení než většina ostatních.

„A kam teď máte jít?“ zeptal se otec.

„Nařídili nám okamžitě opustit vesnici, pokud nechceme, aby nás zatkli taky. Jdu se zeptat k bratrovi, jestli by nás nevzali k sobě.“

„A co váš dobytek? A majetek? To tady všechno necháte?“

Polina popotáhla nosem. „Mohli jsme si vzít jen nějaké oblečení.“

„Jak dlouho tam budou manžela držet?“ zeptala se Káťa.

Žena zadusila vzlyk. „To nevím.“

Káťa marně hledala vhodná slova, jimiž by plačící sousedku utěšila. Nakonec ji jen pevně objala kolem ramen. Objevila se u nich mama s malým bochníkem chleba zabaleným v plátěném ubrousku. „Tady máš, Polino. Není toho moc, ale aspoň budete mít cestou něco k snědku.“

„Děkuju.“ Polina se napřímila a utřela si nos. „Musíme vyrazit. Potřebuju dostat děti do bezpečí dřív, než se setmí.“

Když odcházeli, nejmladší dítě se znovu rozplakalo.

„Kde je tato? Já chci tatínka!“

Káťa sevřela ruce v pěst. „To není správné. Jak je můžou vyhodit z jejich vlastního domu?“