Roman Voosen a Kerstin Signe Danielsson 

Stopa rysa 

Originální název: Die Spur der Luchse 

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, 

Cologne/Germany, 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2022, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany 

Original Title: „Die Spur der Luchse“ 

by Roman Voosen and Kerstin Signe Danielsson 

Translation © Eva Osinová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1058-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-1059-5 (mobi)

Případ pro Ingrid Nyströmovou a Stinu Forssovou 

Poznámka překladatele 

V severských jazycích je tykání a oslovování křestním jménem naprosto běžné také ve formálním a oficiálním kontextu, zatímco vykání se používá velice omezeně a pouze při velmi zvláštních příležitostech. Vzhledem k citlivému rozlišování mezi vykáním a tykáním v českém jazyce nebyla tato skutečnost při překladu zohledněna.

V knize je citováno z Třígrošové opery Bertolta Brechta.

„Kostky jsou vrženy.“

GAIUS JULIUS CAESAR, PODLE PLÚTARCHOVA DÍLA 

ŽIVOTOPISY SLAVNÝCH ŘEKŮ A ŘÍMANŮ 

„Hrát vysokou hru, tančit s ďáblem, jít s proudem, všechno je to pro mě jenom hra. Sedmička nebo jedenáctka, hadí oči tě sledují.

Zvyš, nebo skonči, zdvojnásob, nebo rozděl výhru.“ 

ALBUM ACE OF SPADES OD MOTÖRHEAD

PROLOG 

Daniel vykukoval z auta. Foukal nárazový vítr a pršelo. Odlesky z vánočního osvětlení, které se pohupovalo ve větru na druhé straně budovy, tančily jako světlý závoj nad obchody na pěší zóně a halily parkoviště do stínu. Hlavou mu proběhl začátek verše, který kdysi zaslechl ve škole. Ne že by dával ve výuce nějak zvlášť pozor nebo že by se snad pravidelně objevoval na přednáškách, ale ta slova se mu z nějakého důvodu vryla do paměti: Někteří lidé jsou v temnotě a ostatní jsou ve světle…

On a Magnus seděli ve tmě. To bylo dobře, znamenalo to totiž, že je není vidět. Nevšiml by si jich ani hlídač, který by se měl za chvíli objevit na první obchůzce stejně jako každý večer. Pak budou mít celou hodinu volný prostor. „Je to hračka,“ povídal Magge, „celá věc bude totální prkotina.“ Daniel se přesto třásl. Zaprvé za to mohla nízká teplota v autě. Aby nevzbuzovali zbytečnou pozornost, vypnuli motor. A žádné přenosné topení do auta neměli. Přestože měl Daniel na sobě podšitou bundu a vlněné ponožky, zima se mu s každou další minutou zakusovala čím dál hlouběji do kostí. Zadruhé byl zkrátka a dobře nervózní. Tohle byla jeho první velká věc. Poprvé ho vzal Magnus „Magge“ Andersson s sebou. Těžká váha, profík, jeden z těch fakt drsných chlápků. Tohle byla Danielova šance, jak se dostat ve velkém stylu mezi ostatní borce, a on byl rozhodnutý ji nepromarnit. Úkosem pohlédl na Maggeho. Na tmavém pozadí tušil obrysy holé lebky, plochého čela, baňatého nosu a masivní brady. I když Daniel toho namakaného obra skoro neviděl, doslova vedle sebe cítil jeho fyzickou přítomnost. Jako by Magge byl planeta nebo spíš stálice, něco velkého, mocného, s vlastní gravitací. Takový ten typ člověka, který dokáže jediným mávnutím ruky zlomit protivníkovi vaz. A to už Magge taky jednou udělal, alespoň pokud člověk věřil fámám jako Daniel, protože Magge vypadal jednoznačně jako chlap, který neušetří nikdy nikoho.

Daniel vylovil z bundy nokiu. Už nejmíň podesáté od chvíle, co tady trčeli. Bylo 21.15. I když byla zima, prsty se mu potily. Když telefon vracel do bundy, skoro mu vyklouzl z ruky.

„Ještě pět minut,“ zašeptal, „teda pokud bude hlídač na čas. Myslíš, že dorazí přesně?“

Magge místo odpovědi zavrčel.

Daniel se kousl do jazyka. Vedl naprosto zbytečné řeči. Další známka toho, jak je nervózní. Projev slabosti. A proč, sakra, šeptá jako nějaká malá holka, která špitá kámošce do ucha nějaké přiblblé tajemství? I kdyby křičel, nikdo kromě Maggeho by ho stejně neslyšel, vždyť trčeli v káře mezi dalšími zaparkovanými auty, nebeské propusti se otevřely, déšť bičoval střechu auta a teplota se vyšplhala těsně nad bod mrazu. V tomhle psím počasí by nikdo dobrovolně venku nebyl.

„Támhle.“

Světlomety auta odbočujícího na parkoviště olízly zadní stranu klenotnictví. Daniela zaskočil vlastní vysoký hlas. Znovu si v duchu vynadal. Mluvil skoro jako nějaká hysterka. Bílý Volkswagen Caddy zastavil přímo před zadním vchodem klenotnictví. Navzdory soumraku, té chvíli mezi světlem a tmou, byl na dveřích řidiče dobře patrný znak bezpečnostní agentury. Motor běžel a z auta vystoupil muž v bundě do deště a rozsvítil jasnou baterku. Pátrající kužel přejížděl po budově a proměňoval neviditelný déšť v krupobití stříbrných šípů. Klenotnictví se nacházelo mezi specializovanou foto prodejnou a lahůdkami. Hlídač prošel zezadu kolem řady obchodů, zkontroloval zámky zadních východů a posvítil do oken. Pak upaloval zpátky do auta. V tomhle psím počasí by se nikdo nezdržoval venku ani o vteřinu déle, než bylo nezbytně nutné, ať už měl pláštěnku nebo ne. Hlídač zabouchl dveře od auta, otočil se a odjel. Netrvalo to déle než dvě minuty.

Magge znovu zavrčel, Danielovi připadalo, že tentokrát to znělo spokojeněji.

„Kdo zaměstnává takové idioty, si nic jiného nezaslouží.“

„Přesně tak,“ pospíšil si Daniel s odpovědí.

„Jde se na věc.“

Magge otevřel dveře od auta a Daniel udělal totéž. Vyndali z kufru nářadíčko. Studený déšť pleskal Daniela do tváře, vlasy se mu přilepily na čelo. Zatnul čelisti, aby si Magge nevšiml, že mu cvakají zuby. Jejich cílem bylo zamřížované okénko klenotnictví, slabina v bezpečnostním systému obchodu. Magge rozložil skládací žebřík, vylezl až nahoru a umístil zvedák mezi dvě zazděné kovové rozpěry, které zajišťovaly okno zvenčí. Dělal rychlé a přesné pohyby. O několik minut později už byly mříže od sebe tak daleko, že se mezi nimi Daniel mohl protáhnout. Ačkoli mu bylo už dvacet, vypadal jako anorektický teenager. Pak si Magge nechal na žebřík podat vrtačku. Teď nastal nejkritičtější okamžik celé operace: Magge vyvrtal třímilimetrovým nástavcem díru do plastového rámu okna. Poté zvětšil průměr, nejprve pomocí sedmimilimetrového a pak pomocí dvanáctimilimetrového nástavce. Teď byl otvor dost velký na to, aby do něj zasunul speciální nářadí, kterým se dostal k jemnému drátu, spojujícímu čidlo na vnitřní straně okenní tabulky s poplašným systémem. Co přesně Magge udělal s vysoce citlivým vodičem, bylo jeho firemním tajemstvím. To, co vyučený elektrikář předváděl se svou kouzelnickou skříňkou, byla v Danielových očích čirá magie. Zadržel dech. Když se Magge konečně spokojeně ušklíbl, Daniel s úlevou vydechl. Vzal si od Maggeho nářadí a podal mu řezačku na sklo. Krátce nato slyšel, jak se vyříznuté skleněné kolečko roztříštilo na zemi na opačné straně zdi. Ozvalo se hlasité zařinčení, které však přehlušil poryv větru a bubnující déšť. Magge slezl ze žebříku. Teď byl na řadě Daniel. Sundal si promočenou bundu, podal ji Maggemu, vyšplhal se nahoru po příčkách a protáhl se po zádech skrz ohnuté mříže. Jako had, pomyslel si, jako černá mamba. Ano, přesně tak si bude brzy říkat, Černá mamba, hadí muž. Vloupačka do obchodu s Maggem se záhy roznese a nikdo si už nebude utahovat ani z něj, ani z jeho vytáhlé postavy. Možná si nechá vytetovat černou mambu na paži, nebo možná dokonce na obě ruce. Mezi kovovými tyčemi bylo celkem těsno, ale protáhl se bez problémů. Magge si Daniela vybral chytře. Spousta lidí si o Maggem myslela, že je to retardovaný obr, protože měl oči blízko u sebe, postavou připomínal kohouta a byl proslulý svou málomluvností, ale Daniel věděl, že je to nesmysl. Kdo se dokázal udržet na špici tak dlouho jako Magge, musel to mít v hlavě fakt srovnané. Daniel se opatrně zastavil na koberci posetém střepy. Rozsvítil čelovku a snažil se zorientovat. Stál na konci chodby, sotva dva metry od jističe. Odpojil napájení poplašného systému. Magge ho poučil do posledního detailu. Ale klenotník takového kalibru musí mít samozřejmě druhý zdroj napájení z baterie. Daniel se rozhlédl. Tyhle výkonné baterie bývaly z praktických důvodů obvykle umístěny v blízkosti jističe. Proč? Protože lidi byli idioti. Tohle moudro mu matka vštěpovala odmalička a o platnosti této zásady se v dosavadním životě přesvědčil několikrát. Pátravým pohledem utkvěl na rámu obrazu visícího na zdi ani ne metr od jističe. Kouzelná krajinka u jezera působila v prázdné chodbě podivně nepatřičně. Sundal obraz. Bingo. Ve stěně byla zabudovaná krabička na baterii. Odpojil tedy i tento zdroj a došel k zadním dveřím, které byly hned vedle okna, jímž se před chvílí protáhl dovnitř. Dveře zevnitř zajišťovaly dva pevné ocelové šrouby. Povolil je. Zbýval už jen jednoduchý cylindrický zámek, který nevydržel ani dvě minuty. Voilà! Otevřel dveře. Magge napochodoval dovnitř se dvěma prázdnými cestovními taškami a jednu z nich hodil směrem k Danielovi. A s adrenalinem v krvi se odvážil udělat přidrzlý vtípek.

„Myslím, že letos přijdou Vánoce o pár dní dřív.“

Magge si odfrkl, což se dalo při troše dobré vůle považovat za smích.

„Jde se na věc,“ zavrčel podruhé.

Prošli chodbou do potemnělé prodejny, kde byly osvětleny pouze výkladní skříně. Daniel si to před dvěma dny osobně ověřil: vše, co se dělo za osvětlenými výlohami, nebylo zvenčí téměř vidět. K tomu bylo nutno připočítat špatné povětrnostní podmínky a pozdní hodinu. Pravděpodobnost, že by je takhle v noci objevil kolemjdoucí během noční procházky, se blížila nule.

A skutečně: připadalo mu, jako by byly Vánoce. Daniel se oběma rukama natahoval po drahých hodinkách, luxusních zlatých řetízcích, precizně zpracovaných prstenech, diamantových náramcích a třpytivých perlových náušnicích. Hrnul drahocenné drobnosti do tašky. Systematicky vyprazdňoval přihrádku po přihrádce, zatímco Magge se věnoval trezoru se speciálním nářadím v ruce. Jeho počínání bylo korunováno úspěchem, protože když tlumené hučení elektrických přístrojů konečně utichlo, těžké kovové dveře se otevřely. Když vybílili obchod i s trezorem, Daniel měl tašku tak těžkou, že ji sotva dokázal zvednout a unést, ale když odnesli lup a nářadí k autu a naložili vše do kufru, blaženě se usmíval. Daniel vytáhl rolexky, které si během žní strčil do kapsy, a hrdě si je prohlížel.

„Ty ti ale odečtu z podílu, chlapečku.“ Magge na něj zatvrzele pohlédl. „Aby bylo jasno.“

„Jasně,“ vysoukal ze sebe Daniel, „to je přece jasné.“ Polkl a změnil téma. „Máme dobrý čas. Hlídač se objeví nejdříve za deset minut.“

„Fakt?“ Magge se poškrábal na mohutné bradě. Daniel vytáhl z kapsy od kalhot nokiu a zkontroloval čas. I když byly ty náramkové hodinky značky Rolex, jistota byla jistota. Pak spokojeně přikývl.

„Nejdřív za deset minut.“

Oblečení se mu lepilo na tělo, třásl se rozrušením a byl promočený až na kůži, ale téměř to necítil. Tělo mu zaplavil pocit nadšení, byl sjetý jako po extázi.

„Zapomněli jsme na kasu,“ podotkl Magge. „Půjdu ještě jednou dovnitř, ty si sedneš za volant a necháš běžet motor. Světla zůstanou zhasnutá. Když se objeví ten šašek, zatroubíš.“

Překvapivé rozhodnutí vrátilo Daniela do reality. Takto to přece neplánovali. Bylo to riskantní. Bylo to nebezpečné. V kase stejně nejspíš moc peněz nebylo, zvlášť ne ve srovnání s tím, co všechno měli vzadu v autě. Jenže Maggemu se neodporuje. Chytl klíček od auta, který mu Magge hodil, a nasedl do vozu. Magge zmizel ve stínu. Daniel nastartoval motor. Krev mu tepala v uších, srdce mu vynechávalo. Zatím šlo všechno dobře. Snad se z toho teď nezblázní. Času bylo dost. Magge se každou chvilku vrátí, nasedne do auta, společně nerušeně odjedou a budou v trapu. Přinutil se zhluboka nadechnout a vydechnout. Cítil se líp. Navlékl si rolexky na štíhlé zápěstí, byly mu volné a jezdily mu sem a tam. Bude si muset nechat kovový náramek zkrátit. Přesto byl na hodinky pyšný. Byl pyšný na sebe. Magge a on, dokázali to. I kdyby z toho měl jen pětiprocentní podíl, lup mu vynese slušné prachy, fakt solidní balík. Ale hlavně si zlepší reputaci, což bylo možná ještě důležitější. On, hadí muž, tajemná černá mamba. A Johan, Freddie, Achmed a další idioti ho snad budou konečně respektovat…

Kužely světlometů se objevily jakoby odnikud. Kurva, pomyslel si Daniel, do prdele! Prosím, ať to auto jede dál, prosím, ať neodbočuje na parkoviště. Nebylo úplně jasné, koho vlastně prosí, protože víru v Ježíška, Boha nebo jiné vyšší síly ztratil už ve čtyřech letech, když na Štědrý den nedostal vysněnou autodráhu, kterou si přece tak šíleně přál. Místo toho tehdy schytal od ožralé matky jen pořádnou facku a výsměch. Ale nebylo pochyb o tom, že jeho prosba je skutečná a upřímná. Bohužel nebyl vyslyšen. Auto odbočilo na parkoviště. Daniel stiskl klakson. Pátravé kužely světlometů se stejně jako předtím rozběhly po zadní straně obchodů. Teď. Najednou bylo na okamžik jasně vidět vymlácené okno s ohnutými kovovými rozpěrami i otevřené dveře. Nebylo možné, aby si toho řidič nevšiml. Byl to hlídačův bílý caddy. Do prdele, sakra, do hajzlu! Kde ten Magge vězí? Daniel znovu zatroubil. Caddy zabrzdil a zastavil. Dveře auta se otevřely a ve světle vnitřního osvětlení auta se objevila silueta vystupujícího muže. Rozsvítila se baterka. Vrhala bílé světlo na fasádu klenotnictví. V tu chvíli se ve dveřích objevil Magge. Světlo ho oslepilo, přimhouřil oči. Všechno se odehrávalo v naprosté tichosti, alespoň Danielovi to tak připadalo, i když rozhodně ticho nebylo, protože déšť bubnoval vší silou na střechu auta a nárazový vítr kvílel. Daniel seděl na sedadle řidiče jako zkamenělý, a přitom chtěl tak strašně něco udělat, musí přece něco udělat, musí jít Maggemu na pomoc. Ale jak? Zatímco stále přemýšlel, jeho ruka jednala automaticky. Zapnul světlomety. Šlo o zcela nepatrný, intuitivní pohyb. Ale ukázalo se, že to byl game changer. Změnila se pravidla hry. Jasné světlo dopadlo na hlídače a ten se překvapeně otočil k autu. A jediná sekunda, kterou to celé trvalo, tahle jediná sekunda, kdy Maggeho neoslepovala kapesní svítilna, stačila. Na místě, kde Magge stál, se něco zalesklo, záblesk z ústí, a současně se ozvala tak příšerná rána, že přehlušila i bubnování lijáku a poryvy větru. Hlídač klesl, v jedné ruce obušek, v druhé kapesní svítilnu, která se teď kutálela a po zemi se míhal modrobílý kužel světla. Uběhla snad celá věčnost. Nebo to bylo jen pár vteřin? Otevřely se dveře spolujezdce a Maggeho mohutné tělo s taškou ztěžka nasedlo do auta. Z revolveru v ruce se mu kouřilo. To je jak ve filmu, pomyslel si Daniel, jako v Bonnie a Clyde.

„Na co čekáš?“ zamručel Magge a zavřel dveře od spolujezdce. „Padáme!“

Daniel šlápl na plyn, až motor zavyl, a zatímco zuřivě škubal pákou a snažil se zařadit stupeň na tuhé převodovce, upíral pohled na hlídače, který ležel nehybně na zemi. Ve stejném okamžiku si znovu vzpomněl na celý verš ze školních let:

Někteří lidé jsou v temnotě a ostatní jsou ve světle, ti, kdo jsou ve světle, vidět jsou, a ti, kdo jsou ve tmě, vidět nejsou.

Konečně se mu podařilo zařadit první rychlostní stupeň.

Pustil spojku, auto poskočilo a rozjelo se.

ŠVÉDSKO DNES 
DEN PRVNÍ 

Nomen est omen, pomyslela si vrchní komisařka Ingrid Nyströmová a povzdechla si. Vlastně by se v tomhle případě mělo použít množné číslo, ale kdo je natolik zběhlý v latině? Anders, její manžel, ten určitě, to věděla jistě. Byl přece pastor, jenže nebyl momentálně k dispozici. Každopádně jména říkala vše, co bylo potřeba o napjaté situaci vědět. Nyströmová zastavila se svou malou toyotou na parkovišti pro krátkodobé stání a vystoupila. Bylo svěží ráno, babí léto a zářijové slunce rozzářilo listí okolních buků, dubů, bříz a lip, javorů a keřů lískových ořechů do odstínů červené, žluté a zelené. Šlo o tyhle stromy, o tento les, na jehož východním okraji teď stála. Jádro téměř devíti tisíc hektarů smíšeného lesa bylo chráněným územím. Dlouhá staletí se mu říkalo Les obřích hlav podle výrazného skalnatého kopce na západě oblasti, který impozantně označoval topografickou hranici Smålandské vysočiny. V posledních letech se mu však lidově přezdívalo Lodjurskogen, Rysí les, poněvadž území bylo skutečně jedním z posledních jihoskandinávských biotopů těchto vzácných šelem. Toto označení používala ekologická sdružení, spolky na ochranu přírody, aktivistické skupiny a část novinářů, zatímco ostatní média, vláda a také velká část opozice, regionální správa, okres a státní dřevařský podnik, vlastník devadesáti čtyř procent území, hovořili nejprve o přírodní zóně 427-B, což se však v průběhu čím dál tím vášnivější debaty o budoucnosti lesa nakonec přece jen zkrátilo na 427-B, střízlivou spisovou značku, jež skutečně neodrážela nic, co by stálo za jakoukoli ochranu. Framing, pomyslela si Nyströmová, obě strany ve svých označeních současně předávaly vlastní poselství. Fronty přitvrdily, situace se vyhrotila. Příčinou konfliktu se stal největší infrastrukturní projekt v zemi, výstavba vysokorychlostní železnice mezi Stockholmem, Göteborgem a Malmö. Tento mnohamiliardový projekt představoval pro vládu z hlediska ochrany životního prostředí srdeční záležitost a jeho cílem bylo výrazně snížit počet vnitrostátních letů. Po letech přetahování o horní hranici nákladů, vedení tras na území a změti detailů se nakonec v parlamentu podařilo dosáhnout většinového konsenzu. Jedním z důsledků tohoto kompromisního řešení bylo, že oblast 427-B, případně Lodjurskogen, by protínala železniční trať. V rámci ekologické iniciativy Evropské unie Natura 2000 byla oblast sice v zásadě chráněna a zavázala se k hájení ohrožených druhů živočichů a rostlin, avšak neplatily zde striktní standardy pro přírodní rezervaci jako takovou – v určitém rozsahu a za určitých okolností zde bylo zákonem povoleno hospodářské využití. Na tuto skutečnost se odvolávalo ministerstvo dopravy, když představilo konečné plány vedení tras. Z pohledu ochránců přírody se tím však otevřela „Pandořina skříňka“, neboť už jen rozdělení území vykácením koridoru v jejich očích představovalo ohrožení biotopu samo o sobě; následné oznámení státního dřevařského podniku, že v případě výstavby trasy bude celá severní polovina lesa obhospodařována konvenčním způsobem, tedy že bude z velké části vykácena, a také oznámení taktéž státní těžební společnosti, že poté budou prověřeny možnosti využití předpokládaných ložisek niklu, se pro ně stalo naprostou ekologickou katastrofou. Po zuřivých bojích v zákopové válce, kdy ekologové požadovali, aby byla oblast okamžitě prohlášena za přírodní rezervaci, se spor nakonec dostal před správní soud ve Växjö, kde se projednával několik měsíců. Nyströmová chápala argumentační dilema, takže pro ni bylo obtížné postavit se na jednu, či na druhou stranu. Souvislé lesní plochy byly samozřejmě nezbytné pro zachování biologické rozmanitosti a ochrany ohrožených živočichů a rostlin. Zároveň se společnost musela během krátké doby radikálně změnit, aby se zabránilo hrozící klimatické katastrofě. K tomu byly zapotřebí projekty, jako byla vysokorychlostní železnice a hospodárné využívání obnovitelných surovin, například dřeva. Byla však potřeba také tuzemská těžba kovů, jako například niklu, který se používal pro výrobu výkonných baterií, pokud se tento poněkud nepříjemný aspekt e-mobility neměl zcela přesunout do rozvojových zemí, kde těžba často probíhala v nelegálních nebo pololegálních dolech za nelidských podmínek a s minimálními požadavky na životní prostředí. Tyto rozpory a protichůdné cíle nevyřeší ani dlouho očekávaný rozsudek soudu, který měl padnout následující den. Právě proto tu byla. Zamkla auto, zkontrolovala vlastní obraz v okně dveří řidiče a prohrábla si rukou praktický kratičký účes, na kterém se každým rokem objevovalo čím dál víc šedivých pramínků: hlavně aby u toho, co se chystá udělat, nevypadala příliš přísně. Pak si přes rameno přehodila koženou tašku a vykročila k lesu. Mohl by být už samotný materiál její tašky považován za provokaci? Jenže teď už se s tím nedalo nic dělat a kromě toho tenhle opotřebovaný krám používala už přes třicet let, takže udržitelnější snad už být ani nemohla. Green Village, jak aktivisté nazývali svůj dům na stromě i s přilehlým stanovým táborem, který sloužil jako protestní kemp, se nacházel asi dva kilometry severně od jejího stanoviště. V posledních týdnech kemp už několikrát navštívila v doprovodu a hovořila s mluvčími tábora. Skupinka se během léta rozrostla a nyní čítala více než sto obyvatel, většinou mladých lidí. Cílem rozhovorů bylo jednak vybudovat důvěru a uklidnit situaci, jednak vyjasnit zcela pragmatické otázky, jako například zásobování vodou nebo hygienické podmínky v táboře.

Regionální vláda, do jejíž působnosti tato oblast lesa spadala, na sílící protesty zareagovala a již před půl rokem svolala takzvaný Task Force. Expertní skupina se skládala ze zástupců kraje Kronoberg, okresu Växjö, náměstka státního rady vyslaného vládou, který měl zajišťovat flexibilní komunikaci s hlavním městem (mluvilo se dokonce o přímé vazbě na ministerského předsedu), a dokonce z policie, kterou zastupoval vysoce postavený operační koordinátor. A členem expertní skupiny byla také Nyströmová. Skupina se k aktivistům dosud stavěla velkoryse, zejména kvůli veřejnému mínění. Z právního hlediska mohl být protestní tábor už dávno vystěhován, ale nikoho nezajímaly záběry z novin, na nichž policisté v bojové výstroji sundávají ze stromů vzlykající teenagery nebo stříkají vodním dělem na ekologicky smýšlející seniory v trekingových sandálech. Takové scény sice byly stále ještě možné, ale po rozsudku, v nějž expertní skupina doufala a který byl pravděpodobný, totiž že dá zelenou vládnímu projektu a s ním spojenému vyklizení, by morální ospravedlnění takového vystěhování vypadalo jinak. Proslýchalo se, že se skutečně našli podnikavci, kteří nabízeli sázky na výsledek soudního sporu, údajně v kurzu jedna ku pěti. Opačný rozsudek byl sice přinejmenším teoreticky možný, což by z ekologických aktivistů, kteří žijí trvale v lese, udělalo radostné vítěze a z tábora zbytečnost, i když to naprostá většina právních expertů a pozorovatelů soudního procesu neočekávala. Stejně nepravděpodobnou alternativou bylo, že by soud mohl po rozsáhlém přezkumu skutečností vydat verdikt, že není příslušný, a postoupit řízení další a současně nejvyšší instanci, což by vedlo k odložení soudního rozhodnutí na nejméně šest měsíců. Kolik protestujících by po prvních skutečně chladných zimních nocích nakonec zůstalo ve svých domcích na stromech a ve stanech? Jen hrstka. Ale rozhodně by jich bylo mnohem méně než teď.

Tolik ke strategickým úvahám expertní skupiny, které se však nemusely nutně shodovat s osobními názory Ingrid Nyströmové. Vlastně jí ani po měsících účasti na celém problému stále nebylo jasné, proč se nechala do téhle záležitosti zatáhnout. Jako vedoucí kriminálního oddělení měla úplně jiné úkoly a byla v podstatě naprosto vytížená. Do tohohle průšvihu ji dostal její nadřízený Erik Edman, okresní policejní šéf, který byl vzhledem ke své pozici pro tuhle expertní skupinu předurčený. Edman ji však za pomoci sobě vlastní směsice, sestávající z průhledných lichotek, nepokryté demonstrace moci, požadavku loajálnosti, požadování staré laskavosti a apelu na její smysl pro zodpovědnost, nacpal do expertní skupiny namísto sebe. Kalkul, který za tím stál, byl zcela jasný: Kdyby se z policejního hlediska něco nepovedlo, byla by to její odpovědnost, nikoli jeho. Jako vždy, když šlo o hodně, když byly ve hře emoce, osobní nasazení, ideologické rozdíly, ekonomické a politické zájmy, se mohlo podělat ledacos: mohlo dojít k demonstracím, které by se vymkly kontrole, k nehodám, ke škodám na majetku, k útokům, k napadení policistů i k policejnímu násilí. Kromě vlastní práce byla už několik týdnů v každodenním kontaktu s kolegou ze Stockholmu, který pro změnu spolupracoval se Säpo, jež vyhodnocovala zpravodajské informace přímo z místa. Zřejmě existovaly dokonce i kontakty na tajné informátory, ale ti se nedokázali infiltrovat až mezi radikální a militantní ekology, jichž byla sice naprostá menšina, ale od nichž však vycházel největší potenciál konfliktu. Na následující den, kdy měl být vyhlášen rozsudek, bylo naplánováno shromáždění před budovou soudu, na kterém se měli sejít účastníci ze všech koutů země i odjinud. Jen ze Stockholmu bylo ohlášeno více než deset autobusů. Projev měla mít i jedna známá klimatická aktivistka. Očekávala se účast čtyř až pěti tisíc lidí. V centru města bude rozmístěno několik stovek pořádkových policistů. Nyströmové však dělali větší starosti aktivisté, kteří nepůjdou na centrální shromáždění, ale zůstanou v lese. Pokud by soud skončil ve prospěch vládního projektu, jak se očekávalo, byly na pořadu dne různé projevy občanské neposlušnosti. Plánovalo se zejména proniknout z tábora do přední linie, kde by se připravená těžká lesní technika pustila do kácení ihned po vyhlášení rozsudku a nabytí právní moci. Zde by se blokovalo zahájení kácení protestováním vsedě nebo připoutáním ke stromům. Toto tvrdé jádro tvořili převážně obyvatelé protestního tábora.

Komisařka Nyströmová se vydala po vyšlapané stezce, po níž v minulých týdnech kráčela několikrát. Korunami vysokých listnáčů pronikaly kaskády světla a vytvářely na zemi obrazy, které by nadchly nejednoho impresionistu. Lehounký větřík šustil listím v korunách stromů, v nose ji šimrala kořeněná vůně lesa: humus, houby, mech. Bylo pro ni opravdu těžké si představit, že by tohle všechno mohlo za kratičkou dobu zmizet, a znovu si kladla otázku, proč sem dřív nejezdila častěji, když je Lodjurskogen od jejího domova vzdálený necelou půlhodinu jízdy. A přitom chodila na procházky často a ráda, i když většinou do jedlových a smrkových lesů, které rostly v nejbližším okolí a které byly pro Småland typické. Na mýtině, na jejímž okraji rostlo kapradí až po pás, se na chvíli zastavila a zhluboka se nadechla. Ano, tenhle les byl opravdu zvláštním místem. Představa, že část z něj bude brzy vykácená, byla hrozná, a to navzdory veškeré neutralitě, k níž se cítila zavázána.

Aby se dostala do Green Village, musela by pokračovat na sever. Místo toho se vydala k západnímu okraji mýtiny a hledala mezeru v hustém kapradí, kterou po chvíli našla. Tudy se vcházelo na vyšlapanou úzkou stezku, které by si nikdy nevšimla, kdyby jí neposkytli záběry z dronu s kamerou. Ačkoli se jí tyhle zpravodajské metody úplně nezamlouvaly, jedno se Säpo muselo nechat: přinášely výsledky. Bez práce tamních kolegů by se o aktivistické buňce, která si říkala Divocí rysi, nic nedozvěděli. Divocí rysi se oddělili od zbytku protestního hnutí. To platilo nejen pro radikálnost jejich tezí a metod, ale oddělili se také zcela reálně prostorově. Skupina, kterou tvořilo osm až deset mladých lidí, si postavila vlastní malý tábor několik kilometrů od Green Village. Šlo o hrstku stanů, rozbitých v západní části lesa nedaleko skalnatého kopce zvaného Obří hlava. Tam se táhl kilometrový pás skal od severu k jihu, členitá oblast byla výrazně nepřístupnější, stromový porost hustší, podrost místy neprostupný. Stanový tábor Divokých rysů byl díky maskovacím sítím téměř neviditelný, ale drony Säpo ho přesto objevily. Skutečnost, že si skupina dala tolik práce s maskováním, vypovídala o mnohém. Představa nebezpečí vyvolávala v Nyströmové respekt. Několik členů bylo podezřelých z toho, že se podíleli na osvobozování zvířat na farmě s norky, tehdy známé pod názvem Divocí norci, při kterém byl jeden z pracovníků farmy zbit do bezvědomí a utrpěl trvalé poškození mozku. Skupina byla také spojována se žhářským útokem, při němž vzplála skladovací hala jednoho výrobce kosmetiky. Nikdo sice nebyl zraněn, avšak škody na majetku dosáhly několika milionů švédských korun. Na příslušném internetovém fóru Divocí rysi oznamovali pro případ, že by se zahájilo kácení, různé akce, aniž by je konkretizovali, ale za jeden z možných scénářů byla považována sabotáž lesnických strojů. V tomto ohledu nebyla neohlášená návštěva Ingrid Nyströmové bez rizika. Dalo se jen s obtížemi předvídat, jak bude skupina reagovat na navazování kontaktu, které bude zahrnovat takzvané řešení rizik. Nyströmová přišla sama, v civilním oblečení a neozbrojená. To vše by mohlo představovat výhody. Státní moc zde neukazovala pochmurnou tvář a nevládla tvrdou rukou, ale přicházela s úsměvem, hledala společnou řeč, zprostředkovávala. Přesto nebude tohle poselství aktivistům určitě po chuti: Máme vás v hledáčku a sledujeme vás, takže nic nepodělejte. Bylo docela dobře možné, že se k ní budou chovat agresivně. Frederik Hector, vedoucí zásahových jednotek ve Stockholmu, ji od návštěvy skupiny odrazoval. Ona byla však přesvědčena o tom, že dělá správnou věc. Přestože tento druh prevence trestné činnosti neměla nikdy během třiceti let aktivní služby v popisu práce, většinou svého cíle dosáhla díky vrozenému empatickému přístupu, otevřenosti, ochotě diskutovat a jasnému projevu. Šlapala po stezce asi dva kilometry. Stromy byly nižší, porost zhoustl. O ostružiní si roztrhla kůži na předloktí a na nohavice se jí nachytaly bodláky. Země byla stále tvrdší a kamenitější, terén se zvedal a Nyströmová se začala potit. Divocí rysi si místo pro své stany vybrali pečlivě. Přestože se tábor nacházel poměrně blízko západního okraje lesa, bylo obtížné se k němu dostat. Buď se muselo projít lesem po úzkých stezkách od východu, severu nebo jihu, jako to udělala Nyströmová, nebo slézt po skalách od západu. Situaci ještě komplikovala skutečnost, že se před západním okrajem lesa rozprostírala kilometrová mozaika pšeničných polí a pastvin pro krávy, která se táhla napříč kopcovitou krajinou. Nevedly tam žádné veřejné silnice, ale jen polní cesty, které byly samý výmol, takže nebylo možné se k lesu bez traktoru nebo terénního auta ani přiblížit. To však nebyl jediný důvod, proč byl úkryt dobře zvolen. Green Village byla postavena na východním okraji lesa v bezprostřední blízkosti ohlášeného místa kácení, takže se tato lokalita ocitla v centru pozornosti médií a široké veřejnosti. Při tom byla přehlédnuta skutečnost, že výstavba trasy bude zahájena současně i na západním okraji lesa, a to s mnohem závažnějšími zásahy do přírody, protože vzhledem k charakteru terénu musela být do skalního výběžku vyražena široká průrva. Divokým rysům stačilo vylézt jen kousek od jejich tábora, aby se dostali do blízkosti připravených bagrů, podvalníků a lesní techniky, které se staly dokonalým cílem sabotáže.

Krajina se opět změnila. Rozmanitost Lodjurskogenu byla argumentem, který ochránci přírody často používali, když chtěli zdůraznit ekologickou výjimečnost této lesní oblasti, a to zcela právem, jak musela Nyströmová zkonstatovat. Přerostlý podrost ustoupil světlému modřínovému háji. Zaklonila hlavu a zadívala se na majestátní kmeny se žlutým jehličím. Modříny se staly vzácností, stejně jako mnoho jiných dřevin trpěly stále teplejšími léty, která s sebou přinášela škůdce, jako byl tesařík modřínový nebo lýkožrout modřínový. Také letošní rok byl opět nadprůměrně teplý a suchý a v celé oblasti i v okolních okresech hrozilo nebezpečí lesních požárů. Proto bylo zakázáno rozdělávat oheň, což musela společně se svými kolegy vtlouct do hlavy také obyvatelům Green Village, neboť nadšení pro přírodu nešlo vždy ruku v ruce s odbornými znalostmi. Mluvčí tábora důsledně prosazovali respektování zákazu, a i když některým z nich dozajista chyběla romantika táborového ohně, příprava jídla se zcela přesunula do polních kuchyní a na táborové vařiče.

Nyströmová prošla modřínovým hájem. Stezka vedla na náhorní plošinu před skalami, která měla díky starému porostu ze zkroucených, zarostlých dubů zvláštní, téměř kouzelnou atmosféru. Střídala se tu kamenitá a měkká lesní půda, hlína často úplně zmizela pod kobercem listí. Teď už to nemohlo být daleko. Všimla si, že napravo od ní na pahorku uprostřed plošiny vytvářejí duby pozoruhodnou formaci. Rostly zřetelně do kruhu o přibližně dvacetimetrovém poloměru. Uprostřed takto vzniklé mýtiny ležel otesaný balvan, který svým krychlovitým tvarem připomínal oltář. Vzbudil v Nyströmové zvědavost, a tak došla doprostřed prstence ze stromů a prohlížela si kámen zblízka. Na horní části byly vyryty runy. Vzpomněla si, že kdysi o kameni a dubovém háji někde četla. Balvan byl po staletí téměř celý zasypaný, z lesní půdy vyčnívala jen špička. V osmdesátých letech se o této vyčnívající špičce s runovým nápisem dozvěděla dvojice sběračů hub, načež archeologové balvan odkryli a určili jeho stáří. Mýtinu, která byla v té době zcela zarostlá, znovu vysekali a runový kámen se stal na několik let oblíbeným cílem výletníků, zejména novomanželů, kterým prý přinášel štěstí. Balvan však postupně upadl víceméně v zapomnění. Ve Smålandu bylo takových kamenů asi sto. Nyströmová kámen prohřátý sluncem pohladila. Uprostřed hranatých znaků byl vyryt kříž, který odkazoval na christianizaci jižního Švédska, která proběhla přibližně před osmi sty lety. Lidé, kteří tu tehdy žili, měli pravděpodobně větší existenční problémy, než je současná kontroverzní železniční trať, pomyslela si. Na druhou stranu, pokud se na spor o lesní území nahlíží v kontextu klimatických změn…

V tu chvíli byl najednou zase tady. Nepříjemný pocit, že ji někdo pozoruje. Jako by její smysly něco podvědomě zaznamenaly, nějaký pohyb, tichý zvuk… Prudce otočila hlavu. Za kruhem z dubů stoupala stezka strmě vzhůru k Obří hlavě. Někde tam musel být Rysí tábor. Zaklonila hlavu a hřbetem ruky si zastínila oči. Tam nahoře, asi padesát metrů od ní, někdo stál a díval se na ni. Mladá žena. Černé kalhoty, černá větrovka, černá kšiltovka. Nyströmová ji pozdravila a zamávala. Žena nereagovala. Nyströmová k ní přesto zamířila. Zahájit dialog, pomyslela si, vzbudit důvěru. Suché dubové listí jí při každém kroku zašustilo pod nohama. Najednou se pod ní náhle propadla zem, šlápla do prázdna a letěla.

Díval se na svůj obraz v zrcadle. Ten mu jeho pohled oplácel. To byla jedna z bezpočtu legend moderní doby: že zrůdy neexistují. Nebo že pokud přece jenom nějaká monstra existují, jsou vnitřní povahy, jsou to psychické deformace, zlomené duše, sociopati jako milí, spořádaní sousedé. Ale to byl nesmysl. V každém případě to s ním nemělo nic společného. Šlo spíše o opak. Uvnitř byl v pořádku, byl krásný a zdravý, ale z neúprosného zrcadla na něj zírala zrůda. Bylo to paradoxní. Přestože svůj protějšek upřímně nenáviděl, nedokázal se od pohledu na něj odtrhnout. Teprve když se otevřely dveře společné koupelny a někdo za ním v mlaskajících žabkách zmizel v jednom ze sprchových koutů, vrátil se do přítomnosti. A to bylo stejně žalostné. Všude byl cítit štiplavý zápach čisticích prostředků, ve vzduchu se mísily vůně deodorantů a sprchových gelů a lehounký zápach exkrementů, který se nedal ignorovat. Ten smrad mu zlomyslně vmetl do tváře nezvratný fakt: ode dneška bude několik následujících let žít v tísnivé blízkosti dalších pubertálních teenagerů a nemůže proti tomu udělat vůbec nic, leda se oběsit, zastřelit nebo si podřezat žíly, což byly až znepokojivě uklidňující možnosti, jako v té knize Poslední odbočka na Brooklyn. Za jedněmi dveřmi se ozval prd, někdo spláchl záchod. Pod tekoucí sprchou si něčí dobře naladěný hlas pobrukoval přiblblou písničku. Zrcadlo před ním se postupně zamlžovalo, což mu nevadilo, protože se v něm ztrácely jeho obrysy. Vzal si z toaletní tašky antiseptické mýdlo a umyl si ruce. Matka mu ho zabalila. Jeden nikdy neví. Jedna z jejích frází. Ale co tím vlastně chtěla říct? Že by v internátu řádilo malomocenství nebo mor? Tyfus? Syfilis?

Tak proč, proboha, dovolila, aby ho sem otec uklidil? Samé lži. Když se při sušení rukou naposledy podíval do zrcadla, bylo zcela zamlžené zkondenzovanou vodou. Špičkou ukazováčku napsal na vlhký povrch FUCK a po chvilce váhání přidal YOU, aniž dokázal říct, komu je to určeno. Zrůdě? Rodičům? Budoucím spolužákům a učitelům? Celému zkurvenému světu? Mrštil to pitomé mýdlo do koše pod umyvadlem a vyšel z koupelny.

Čekal ho další úkol: najít cestu zpět do svého pokoje. Ta věta skrývala dvojí eufemismus. Za prvé to nebyl pokoj, ale jakási mnišská cela, za druhé to nebyla jeho cela, ale dělil se o ni s tlustoprdem jménem „André the Giant“. Touhle přezdívkou si ho prozatím onálepkoval, což nebylo v žádném případě míněno pejorativně, vždyť sám byl monstrózní, a kromě toho choval úctu a respekt k jeho jmenovci, známému wrestlerovi z konce osmdesátých let, který se ve skutečnosti jmenoval André Roussinoff, což by asi těžko mohl říct svému spolubydlícímu, protože kdo v jeho věku by se zajímal o catchery jako Hulk Hogan a spol., o tu okouzlující éru amerického wrestlingu? Vždyť sám by svou fascinaci dávnými exhibičními zápasy jen těžko vysvětloval někomu jinému. Velkolepá podívaná, pot, svaly, zinscenované násilí. Během jedné z řady nocí, kdy nedokázal usnout, protože ho sužovala nenávist k sobě samému a trápily ho pochybnosti, narazil na YouTube na staré televizní záznamy a kupodivu u nich zůstal. Měl sice mlhavou představu, co to mohlo způsobit, ale nedokázal by to vyjádřit slovy.

Chodba staré internátní budovy byla klikatá a jedny dveře od pokoje se podobaly druhým. Stále mu nebylo jasné, proč nebyly očíslovány za sebou, ale nesly podivná pseudopoetická jména jako „Orlí hnízdo“ nebo „Magdalenina hrůza“. S Andrém sdíleli „Zemi hojnosti“, což byl s ohledem na skromné zařízení a mrňavé rozměry pokoje dost špatný vtip. Byli snad v Bradavicích? Šlo snad o informace pro zasvěcence, jejichž jedinou funkcí bylo záměrně ztěžovat příchod nováčkům, jako byl on? Kdyby ta pitomá jména aspoň napsali na dveře, možná by to dávalo nějaký smysl. Ale takhle?

Dvakrát otevřel špatné dveře, hloupě na něj zírali, zamumlal omluvu a klopýtal dál, až konečně přece jen přistál v „Zemi hojnosti“. Doleva, doprava, třetí dveře vlevo, snažil si vrýt do paměti. Aspoň že tam nebyl ten gigant a on si mohl v klidu vybalit kufr a batoh. Džíny, mikiny, tenisky, baseballová čepice, úplně normální hadry pro mladé, i když to jeho matka pohrdavě označovala jako „oblečení gangsterského rapera“. Aby ji naštval, nosil od té doby lacinou imitaci zlatého řetízku. U několika spolužáků, které zatím potkal, si všiml, že na internátě je to jinak než venku, v normálním životě. Teenageři v saku a v kalhotách s puky. Vrstevníci, které potkával, jako by nebyli někde ve Smålandu, ale na univerzitě Ivy League. Snobi s pěšinkou ve fajnových, ručně šitých botách. Nosili se jak hovna na lopatě. Docela výstižné. Vytřídil si své oblíbené knihy a pak nakoukl na poličku toho tlustoprda. Jediné dvě knížky – ani to nebyly učebnice – životopis Elona Muska a Jeffa Bezose. Pane bože. Ale možná i ty byly uvedené ve vzdělávacím programu, na tomhle místě bylo možné v podstatě všechno. Už jen ten název: Sokrates. Nic proti řeckým filozofům, akorát že na téhle škole se nevyučovala řečtina ani filozofie. Dal si tu práci a pečlivě prostudoval webové stránky internátu a ponořil se do hlubin učebních plánů. Jazyk starého ražení a nadnesené poslání internátní školy byly stejně jako spousta dalších věcí jen póza. Podle jeho názoru fungovala tahle drahá škola jen jako odstavná kolej pro žáky, kteří byli pro své bohaté rodiče příliš nároční. Tiskárna na peníze, od kreténů pro kretény, kteří vyměnili šťavnaté poplatky za slušné závěrečné známky a vypustili do světa další generaci podnikatelských zombie a právnických šašků.

Když se v „Zemi hojnosti“ podle možností zabydlel, podíval se na hodiny. Bylo brzy odpoledne. Do prvního setkání s mentorem, kterého mu přidělili, aby ho tady provedl a seznámil ho s chodem internátu, zbývala ještě dobrá hodina. Nahodil svůj raperský outfit a vyrazil na čerstvý vzduch. Byl slunečný, ale svěží den. Jedno se muselo Sokratovi nechat: lokalita to byla skvělá. Na jih a západ se táhly louky a pastviny, na severu a východě rostly staré listnaté lesy, za nimi se na slunci leskla vodní hladina nedalekého jezera. V dálce zahlédl pasoucí se koně. Při pohledu na ně si vzpomněl na domov. Ucítil stesk, bolest a touhu. Na koni jezdil od svých pěti let. Ze všeho nejvíc ho vyděsilo, že rodiče dokázali přenést přes srdce, že ho oddělí od Bosseho. Moc dobře věděli, co pro něj ten valach znamená. Bosse tu pro něj vždycky byl. U Bosseho se cítil bezpečně. Bosseho jeho obludnost nezajímala. Koně nikoho nesoudí, alespoň ne podle lidských měřítek, a toho si u Bosseho nesmírně vážil. Zato otcem pohrdal. Podle něj bylo to, co ten dědek udělal, morálně odsouzeníhodné, dokonce zavrženíhodné. Přesto to byl stále jeho otec. Ale deportace do internátní školy byla zrada, kterou mu neodpustí. A ta směšná záminka? Pár rozflákaných oken a trocha trávy. Dělat kolem toho takový tyátr. A co všechny ty prášky, které musel brát na pokyn lékaře? Léky na zlepšení nálady, které měly zamaskovat, jak se skutečně cítí, které měly zajistit, aby se stal funkčním ozubeným kolečkem v obrovském soukolí, aby hrál tuhle hru? To tyhle pilule byly nechutné svinstvo, ne mikroskopické množství mařky. Přesto to byla pro dědka voda na mlýn, když marjánku objevil, ba co hůř, dostal tím matku na svoji stranu. Mluvili o předělu, o změně prostředí, o kontaktu s vrstevníky, o živé komunitě. Taková sračka.

Došel až k ohradě. Dvě zvědavá hříbátka přišla tak blízko, že je mohl pohladit po hlavě. Jak rukou přejížděl po hebké srsti, napadla ho myšlenka, která mu byla celých patnáct let života cizí: Aby tady přežil, potřebuje víc než koně, potřebuje skutečného přítele, i když nemá nejmenší tušení, jak to udělat.

DEN DRUHÝ 

1 

Vrchní komisařka Ingrid Nyströmová ležela na nemocničním lůžku s obvázaným kotníkem a zápěstím. Pulzování bylo díky silným lékům jen vzdálenou ozvěnou bolesti, kterou cítila po pádu do jámy, zamaskované tenkými větvemi a listím. I přes zlomeninu ruky a hlezna a otřes mozku měla štěstí v neštěstí. V duchu si zas a znovu procházela události předchozího dne, i když je viděla jakoby v mlze. Ležela bezmocná a téměř neschopná na studeném dně vyhloubené jámy. Nezraněnou rukou sice dosáhla na mobil, ale z díry se nedalo dovolat, což nebylo v místě, nepokrytém kvůli skalnímu masivu signálem, nic překvapivého. Nejsilněji si vybavovala palčivou bolest v levé ruce a pravém kotníku a taky bezmocný pocit ztracenosti a pach vlhké hlíny. Ale v určitém okamžiku zaslechla hukot blížícího se vrtulníku, který narostl do ohlušujícího řevu, když se vznášel ve vzduchu nad ní. Jeden záchranář se pomocí navijáku spustil dolů a dostal ji ze svízelné situace pomocí spuštěných nosítek. Nikdy nezapomene na ten pocit beztíže a závratě, když se vznášela nad korunami stromů. Pak se sled obrazů zrychlil. Let do nemocnice. Prohmatávání hlavy. Obličeje lékařů a ošetřovatelů. Mechanické zvuky rentgenového přístroje. Injekce, kterou byla zahájena operace roztříštěných kloubů. Potom všechno kolem ní zčernalo. Pak Anders. Jeho drsná ruka v její. Starosti v manželově tváři. Útěcha, kterou cítila, když se na ni usmál. Nakonec opět usnula. Pocení a divoké noční sny, něco o koních, neskutečné sucho v ústech – vedlejší účinky morfinových léků proti bolesti. Ráno ji Anders navštívil podruhé, tentokrát přišla i dcera Anna a čtyřletý vnouček Albert. Na nočním stolku měla jeho kresbu vrtulníku s modrým světlem. Albertova helikoptéra jí připomínala Yellow Submarine od Beatles. Návštěva byla milá, ale stála ji taky spoustu sil, což nejspíš souviselo s otřesem mozku. Hlava jí třeštila. Neustále se snažila vybavit si obraz té mladé ženy na kopci. Marně.

Dveře nemocničního pokoje se otevřely a vytrhly ji z myšlenek a snů. Přišel její nadřízený, policejní šéf Erik Edman, v ruce držel bonboniéru, jaká se dá koupit v obchůdku v nemocničním areálu. Posadil se na volnou postel, která stála kousek od jejího lůžka, a vyptával se, jak se jí daří. Znala ho dost dobře na to, aby mu z cukajících koutků vyčetla netrpělivost. Edman jí nepřišel popřát brzké uzdravení, přišel, protože od ní něco chtěl.

„Díky, že ses stavil, ale neměl bys být na prezidiu?“ Měla drsný a chraplavý hlas a připadalo jí, jako by jí ani nepatřil.

„Rozsudek se bude vyhlašovat každým dnem a po mém – řekněme – výpadku jsem předpokládala, že mě budeš muset zastoupit…“

„O to právě jde,“ přerušil ji, „alespoň v širším smyslu.“

Narovnala se, jak jen to šlo. Hlava jí třeštila a krev jí bušila v uších. Něco v jeho tónu, ve způsobu, jakým se na ni díval, ji znepokojilo.

„Co se děje, Eriku?“

Před chvílí děsně pospíchal, a najednou chodil kolem horké kaše.

„Jak to říct… my… ne, já jsem během rozhovoru s… prostě se expertní skupina jednohlasně shodla na tom, že to tvé… zkrátka že to, co se ti včera stalo, musíme klasifikovat jako útok na státní moc, ano, jako pokus o zabití policistky při výkonu služby.“

Hleděla na něj nekonečných pět sekund.

„Blbost.“

Vyhnul se jejímu pohledu.

„Opravdu si to myslíš?“

Nepřirozeně ta slova natahoval. Ztuha a lepivě jako žvýkačku.

„Fakt si to myslím. A ty to dobře víš, Eriku.“

„A co to potom je, když nejde o pokus o vraždu?“

Pokrčila rameny a okamžitě toho zalitovala, protože z ramene jí projela bolest až do čerstvě odoperovaného zápěstí.

„Prostě nějací idioti vykopali díru,“ procedila mezi zuby se zkřiveným obličejem.

„Nebyla to díra, Ingrid, byla to zákeřná past.“

„Ze které bych čiperně zase vylezla, kdybych tak nešikovně nespadla.“

„Mohla jsi umřít.“

„Kravina. Ta jáma měla sotva metr. Kdybych se tak hloupě nebouchla hlavou o ten jeden jediný kámen, který tam na dně ležel, a kdybych neměla takovou smůlu, vůbec nic by se nestalo. Byl ses tam podívat?“

„Četl jsem předběžnou zprávu od útvaru zajišťování stop,“ pronesl nesměle.

„Předběžnou zprávu, Eriku. Aha.“ Po odmlce dodala: „I kdyby to udělali ti zlověstní Divocí rysi, nechtěli nikoho zabít. Na to by museli vykopat mnohem hlubší jámu a zabodat do země zašpičatělé větve. A hlavně by asi sotva zavolali na tísňovou linku.“

„Ten telefonát byl anonymní, nevíme, zda šlo o člena této militantní skupiny. Stejně dobře ti mohl zachránit život nějaký kolemjdoucí nebo orientační běžec.“

„Militantní skupina.“ Zopakovala jeho slova. „Zachránit život.“ A najednou si uvědomila, co má Edman za lubem. Přimhouřila oči a podívala se na něj. „Tady přece vůbec nejde o mě, že ne?“

„Nevím, co tím myslíš.“

„Expertní skupina… ty… vy…“ Bylo to průhledné a nechutné současně. Na rtech se jí objevil chladný, zlý úsměv. „Chtějí to celé nafouknout… chtějí mít v rukávu trumf. Chtějí munici. Pokus o zabití policistky při výkonu služby. Pokud se po vynesení rozsudku skutečně rozjedou protesty a situace bude eskalovat, chtějí něco, co obrátí veřejné mínění proti aktivistům. Něco, co by legitimovalo tvrdý zásah. Protože kdo by se postavil na stranu vrahů policisty?“

Edman se to ani nesnažil popřít. Třel si ušní lalůček. „Jak jsem řekl, je to jednomyslné rozhodnutí.“

Opravdu si myslel, že ona s nimi bude tuhle hru hrát? Že ze sebe bude dělat oběť? Znal ji po tolika letech tak zoufale málo?

„Eriku, tohohle já se účastnit nebudu. Za žádných okolností. Dokud řídím oddělení násilných trestných činů, nebudeme té pitomé jámě říkat smrtící past. Byla to dětinskost, naprostá hloupost. Nic víc.“

Edman si oprášil smítko z drahé kravaty a vzdychl.

„Pořád tomu nerozumíš. My tady v Kronobergu, přesněji řečeno, tvůj tým vůbec není ve hře, Ingrid. Kvůli předpojatosti. Nemůžeš přece vyšetřovat atentát na sebe samu, ne?“ Došla jí slova. „Celou záležitost prošetří Bezpečnostní policie.“

Cítila, jak v ní stoupá hněv. Starý, příliš známý hněv. Najednou se všechny ty hrozné věci zase vrátily. Podvod. Spiknutí. Ta spousta mrtvých. Pocit vlastní viny.

„Tomu nevěřím, Eriku.“ Zavrtěla hlavou, pohyb, který její potlučené tělo také neodpustilo. Bolest vystřelila z ramenou přes krk až k hlavě. Zaťala zuby. „Zapomněl jsi snad, co se stalo? Bezpečnostní policie nám v posledních letech odebrala dva případy – vraždu mé snachy a atentát na Stinu Forssovou. V obou případech skončilo vyšetřování záměrně neúspěšně, v obou případech nám ti lidi lhali a vodili nás za nos. Zahladily se stopy, zločiny se ututlaly. A ty se teď odvažuješ tyhle pochybné figurky znovu vracet do hry? Kvůli nějaké jámě v lesní půdě?“ Na rozdíl od ní a její bývalé kolegyně Stiny Forssové neznal Edman dodnes skutečné důvody vleklého vyšetřování. Ale i on pochopil, že tajná služba zasahovala do vyšetřování Ingrid Nyströmové, aby skryla věci, které neměly vyjít najevo.

Zvedl ruce ze stehen a zase je rezignovaně spustil. „Nic z toho není z mé hlavy, to doufám víš. Tlak přichází shora, z velmi vysokých míst.“

„Jenom ne Bezpečnostní policie, Eriku.“ Jejich pohledy se střetly. „Kdokoli, jen ne Bezpečnostní policie. Ne po tom všem, co se stalo. Dlužíš mi to.“ Na okamžik zaváhala. „Prosím,“ dodala nakonec, i když to slovo zanechalo žlučovitou pachuť.

Zasténal, jako by utrpěl smrtelné zranění. Divadlo, to uměl hrát vždycky dobře.

„Co s tím mám jako dělat, Ingrid? Je tady silný tlak na to, aby se tahle banální událost využila. Je to politický kapitál. Nemůžu to odvrátit, i kdybych chtěl. Musím to respektovat, jinak tady končím. Když se jim zlíbí, přeloží mě do severošvédské pampy. Zrovna se rozvádím. Jak pak mám své děti…“ Odmlčel se. Možná ho samotného zaskočil vlastní naříkavý tón. Nebo si uvědomil, že se nechal zatlačit do kouta. Znala ho dost dlouho na to, aby věděla, že se mu to nelíbí. Edman měl rád věci pod kontrolou. Cupoval si manžetu bílé košile. „Kromě toho se touto záležitostí už zabývalo nejvyšší státní zastupitelství. Mašinerie se už dala do pohybu a nedá se zastavit.“

Prohrábl si rukou vlasy a zadíval se na špičky svých bot. Jeho demonstrativní zármutek vypadal téměř upřímně, možná dokonce upřímný byl. Nyströmová horečnatě přemýšlela. Lebkou jí prohučel nákladní vlak. Zavřela oči bolestí. V místnosti bylo příliš světlo. Zamrkala. Musí přece existovat nějaké východisko. Nemohla dopustit, aby zrovna ji využili jako nástroj pro lacinou politickou kampaň lidi, kteří jí toho tolik sebrali, kteří ji málem navždycky zlomili. Proklínala se, že podlehla Edmanovu naléhání. Nikdy neměla souhlasit s tím, že se stane členkou té zatracené expertní skupiny. Ale na výčitky už bylo pozdě. Už několik měsíců. Její mozek pod vlivem morfia pracoval jinak, než byla zvyklá. Soustředila se na vlastní dech. A najednou přišel nápad. Vycházel z hlubin jejího vědomí. Chňapla po něm a sevřela ho pod krkem.

Co kdyby…?

„Eriku, Bezpečnostní policie může vyšetřování formálně převzít až v případě, že je trestný čin kompetentním orgánem klasifikován jako čin, který ohrožuje stát, nebo je politicky motivovaný.“

„Samozřejmě.“

„Šéfem toho orgánu jsi ty.“

„Já vím, ale přesně tohle…“

„A co kdybys,“ přerušila ho, „co kdybys nechal provést vyšetřování s otevřeným koncem?“

„A jak si to představuješ, když naše vlastní oddělení nesmí případ převzít, protože je do něj zapletená sama šéfka?“

„Požádáš oddělení vražd Národních operačních jednotek o personální podporu. Podle protokolu a zcela oficiálně se jedná o úplně normální postup. Vzpomínáš si, jak v lednu zastřelili šéfa kriminální policie v Jönköpingu? Tehdy to probíhalo taky tak. Podobná věc se odehrála loni v Jämtlandu.“ Edman znovu vzdychl. Cítila, jak zápasí sám se sebou. Byl to rozený oportunista, člověk, pro nějž byla kariéra nade vše. Post okresního policejního ředitele ještě nikdy v zemi nezískal tak mladý uchazeč. Měl to být Edmanův odrazový můstek k vyšším funkcím a nakonec až na ministerstvo spravedlnosti. Jenže to se nikdy nestalo. On, který by se rád viděl jako světácký obyvatel hlavního města, dřepí na tomhle místě už víc než deset let. V hlubokém Smålandu. Ve slepé uličce. Proto se bojí, že udělá něco špatně a naštve ty nahoře. Proto natlačil do expertní skupiny Nyströmovou. Byl zbabělý. Ale taky zahořklý. Rozpadlo se mu manželství. Jeho kariéře hrozil stejný osud. Život mu něco dlužil. Ti nahoře mu něco dlužili. Možná by s tímhle jeho pocitem mohla pracovat. „Ty jsi tady šéf, Eriku. Pokud se nebudeš bránit, bude ti Stockholm navždycky skákat po hlavě. Protože oni tam vědí, že si to necháš líbit. Proč by tě odsud měli přetahovat do hlavního města? Nic lepšího než loutka se jim přece nehodí do krámu.“

Edman zrudl ve tváři o trochu víc. Na chvíli si myslela, že na ni začne křičet, že si na ní vybije svůj nahromaděný vztek a hořkost. Tvrdá slova zvolila záměrně. Hrála poker ve velkém stylu. Vsadila all-in.

„Ale co bychom tím získali, Ingrid? I kdyby šlo o Bezpečnostní policii, nebo o oddělení vražd Národních operačních jednotek, titulky by vypadaly stejně. A v obou případech bychom měli za zády čmuchaly, kteří se zodpovídají pouze Stockholmu.“

Úsečně se usmála.

„Ale možná taky ne. Třeba bys měl trochu pozorněji sledovat kariéru svých bývalých zaměstnanců a zejména bývalých zaměstnankyň, Eriku.“

Pozvedl zrak.

„Máš snad na mysli…?“ Pravý koutek úst jí zaškubal.

„Proč ne? Šéfa operačních jednotek znám už léta, je to fajn chlap, seděli jsme vedle sebe na bezpočtu školení a konferencí a docela dobře si rozumíme. Možná nám splní přání, co se týče personálu.“ Zvedla zavázanou ruku, což zabolelo tak, že se jí z tváře vytratil úsměv. „Když už se mám stát obětí neúspěšného pokusu o atentát,“ procedila mezi zuby, „tak chci, aby se můj případ dostal alespoň do správných rukou.“

2 

Komisařka Stina Forssová seděla na hraně přístavního mola před hotelem Grand, bimbala nohama, nastavovala pihovatou tvář laskání zářijového slunce a přežvykovala sendvič, který si přinesla s sebou. Líbil se jí výhled na třpytivou úžinu Lilla Värtan, odkud vyplouvaly trajekty a turistické lodě na Stockholmské souostroví, a když se to dalo zařídit, trávila tady obědové pauzy stejně jako dnes: krmila racky, za zády ruch a shon města, pohled upřený na vodu. Žije tady už dva roky, vede tu svůj malý, nenápadný život, jak často uvažovala, naplněný prací a rutinou, jako je každodenní shon nebo mordování ve fitku, žije tu bez hlubších kořenů, bez přátel, bez partnera, bez stálých kolegů. Vyhovovalo jí to. Jako vyšetřovatelka oddělení vražd Národních operačních jednotek byla v neustálé pohotovosti. Kdykoli se někde v zemi stal závažný násilný trestný čin a místní kriminální policie potřebovala další posily, nebo když případ beznadějně uvázl, povolali Forssovou do akce. Zatím se jí to stalo desetkrát a v osmi případech se jí podařilo dovést vyšetřování úspěšně do konce. To bylo hodně dobré skóre. Proto byli s její prací spokojeni. To se týkalo i jejího působení na různých stockholmských odděleních vražd, kterým přispěchala na pomoc vždy, když jí nebylo potřeba jinde. V tuto chvíli spolupracovala s týmem, který vyšetřoval sérii vražd s těžkým ublížením na zdraví. Tři dosavadní oběti nebyly schopny se bránit kvůli stejné silné omamné látce. Téměř identické stopy po škrcení vedly k závěru, že šlo ve všech případech o téhož pachatele. Znásilněným ženám bylo stejně jako Forssové kolem čtyřicítky a měly malou, drobnou postavu. Možná proto se jí případ dotkl více než obvykle. Tím však podobnost končila. Všechny oběti měly migrantské pozadí, byly tmavovlasé a jely pozdě v noci někam na kole. Místa činů se nacházela v různých parcích ve městě a pachatel měl vždy lyžařskou kuklu tmavé barvy. Kromě toho nebyly zatím k dispozici téměř žádné další stopy nebo vodítka. Jako nejslibnější se jevila výpověď svědka, který viděl údajného pachatele utíkat z jednoho z míst činu a ujíždět v autě. Duchapřítomně si zapamatoval státní poznávací značku a typ auta a dokázal také v hrubých rysech popsat podezřelého: středně vysoká postava, světlé řídké vlasy, atletická, štíhlá postava, maximálně třicet let. Bohužel vyšlo najevo, že státní poznávací značka byla odcizena již před několika týdny. Zbýval jen vůz, stříbrná Mazda CX-5. Ve stockholmské aglomeraci, kde žije téměř dva a půl milionu obyvatel, bylo zaregistrováno více než tisíc kusů tohoto modelu. I kdyby se vyřadila auta přihlášená na ženy a muže středního věku a starší, stále jich zbývalo téměř sedm set. Pomocí evidence obyvatelstva byli eliminováni tmavovlasí a také zvláště nízcí a vysocí majitelé aut, čímž se jejich počet snížil na polovinu. Pak začalo leštění klik. Forssová strávila dopoledne výslechem čtyř mužů, kteří přicházeli v úvahu. Bezvýsledně. Všichni měli věrohodné alibi. Celé to byl sisyfovský úkol. Dokud však neměli k dispozici lepší metodu, nebylo možné tuto únavnou práci vynechat.

Forssová se zrovna zakousla do sendviče, když jí zazvonil mobilní telefon. Podívala se na displej. Volal Joakim Helldèn, šéf operačních jednotek. Do Stockholmu přišla z jeho iniciativy původně proto, aby bojovala proti četným útokům, páchaným pomocí výbušnin, mezi drogovými gangy na předměstí. Ale po jedné operaci s katastrofálním výsledkem, při níž byl při přestřelce zabit patnáctiletý podezřelý a jeden z jejích kolegů utrpěl vážné zranění, ji Helldèn před čtrnácti měsíci přeložil ke Státní komisi pro vyšetřování vražd. Překvapeně a taky trochu ze zvědavosti rozhovor přijala. Co by od ní mohl chtít vysoce postavený šéf? Helldèn se nezdržoval zdvořilostními frázemi, ale přešel rovnou k věci. Když ho poslouchala, cítila, jak jí vysychá v ústech. Když skončil, musela polknout, než byla opět schopná slova.