Cornelia Engel 

Polibky svatojanske noci 

Originální název: Mittsommernachtsküsse. Liebe auf Shetland 

Vydano u Montlake, Amazon Media EU S.a r.l. 38, avenue John F. Kennedy, L-1855 Luxembourg 2022 

Vydala Moravska Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

©2022 by Cornelia Engel 

All rights reserved. 

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o. 

Translation © Dagmar Hoangová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Vydání první 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1184-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-1185-1 (mobi)

Tobě, milá čtenářko, milý čtenáři, se vzpomínkou na nádherné shetlandské noci 

Kapitola 1 

Maličký stroj letecké společnosti Logan se zakymácel ve vzduchu a s rachocením vysunul podvozek. Mara se naklonila k okénku a vyhlédla ven. Před nosem se jí točila vrtule. Při startu ji ten zvuk znervózňoval, teď už ho ani nevnímala. S pocitem radostného očekávání přejížděla pohledem po kovově modrém Severním moři. Na vlnách se lámaly třpytivé sluneční paprsky. Lodě, malé jako špendlíkové hlavičky, za sebou zanechávaly bílé pruhy zvířené vody. V určité vzdálenosti se táhla hnědá šmouha skal a slatin. Fair Isle, nejjižnější ostrov Shetland. Znamenalo to, že rozeklanné pobřeží Mainlandu, hlavního ostrova, není už daleko. Maře začalo vzrušením šimrat v břiše.

„Máme štěstí na počasí. Při bezoblačné obloze je přistání úžasné,“ pronesl ženský hlas se skotským přízvukem. Mara otočila hlavu. Stevardka – Paris, jak prozrazovala jmenovka – na ni mrkla a připoutala se na sedadle pro letušky. „Vyhlížejte maják. Stojí na útesu obklopeném burácejícím mořem. Poletíme nad ním tak nízko, že bude vidět mávající lidi pod námi.“

„Pamatuju si to,“ řekla Mara s přívětivým úsměvem. Sedadlo pro jednoho cestujícího, na kterém seděla, se nacházelo v první řadě přímo proti úzkému nouzovému sedátku pro letušky. „Jednou jsem tu už byla.“

Její pohled znovu zamířil ven z okénka, kde zářila jako o závod modř oblohy a moře. Začala být trochu nostalgická při vzpomínce na rok, který prožila v Rosiině malém penzionu na Shetlandech. Byla tak mladá a poprvé doopravdy zamilovaná! Při pomyšlení na Gavina její melancholie okamžitě vyprchala. Zvedly se v ní rozporuplné emoce. Stejně jako tehdy. Při pohledu zpátky jí připadalo, že skutečnost a zdání byly o svatojánské noci nerozlučně spojené jako nekonečné dny a světlé noci. Přestože od té doby uplynula celá věčnost, vyvolávaly v ní vzpomínky na Gavina pořád ještě zmatek.

Bezpečnostní pás ji tlačil do boku, změnila proto pozici. Za normálních okolností myslela na Gavina jen málokdy. V tuto chvíli v letadle začala být ale minulost zase důležitá. Mara si bezděčně položila otázku, co se s Gavinem stalo. Má ještě tak neuvěřitelné charisma jako dřív? Pohled, který jí dával pocit, že je jediná, zcela jedinečná? Žije ještě vůbec na Shetlandech? Oženil se? Má děti? Jak pravděpodobné je, že se v následujících dnech náhodou potkají? Při poslední otázce se zarazila. S pokrčeným čelem hleděla před sebe neschopná říct, co by jí bylo milejší. Na jedné straně by se opětovného setkání dokázala docela dobře vzdát. Gavin ji tenkrát ranil. Co by pro ni mělo shledání s ním ještě znamenat? Na druhé straně jí představa, že bude stát po všech těch letech proti němu, připadala neznámo proč lákavá.

Mara si zamyšleně prohrábla rukou světlé vlasy, které jí sahaly v módním střapatém účesu k šíji. Vybavila si obrazy z té doby. Jak odjela po maturitě na rok na Shetlandy, do nejsevernější části Skotska, aby tam pracovala v hotelu… Jak slibně ta práce začala… Jak se po několika týdnech zamilovala do Gavina, pohledného a šarmantního syna majitelky… Jak to její šéfovou rozzuřilo a vyhodila ji. Při pohledu zpátky to nebylo nutné, protože z nich dvou by i bez vměšování paní Laurensonové nic nebylo. Po žhavých polibcích a jedné neuvěřitelné noci na pláži Gavin Maru opustil. Bez vysvětlení. Jak se později dověděla, jeden z jeho kamarádů ho prostě přemluvil ke spontánnímu cestování po Itálii! Muži! Mara se nadechla vzduchu, který měl v letadlech vždy typický pach. O Gavinovi už nikdy neslyšela. Myslela si tehdy, že je to s nimi vážné. Už dávno pochopila, že její úhel pohledu byl dost jednostranný. Gavin pravděpodobně nikdy nemyslel na nic jiného než na flirt. Proč to tenkrát neviděla?

Nechala představy klesnout zpátky do mlhy minulosti. Měla pocit, že se jí plast opěrek lepí k předloktí. S povzdechem si opřela šíji o polštářek. Životu je možné rozumět jen zpětně, žít ale musí člověk dopředu, projelo jí hlavou. Mara si odfrkla. Něco na tom je.

Vnitřní obložení stropu kabiny pod tlakem přistávacího manévru vrzalo a skřípalo. Mařin pohled putoval mimoděk k bezpečně zavřené zavazadlové přihrádce nad její hlavou. S minulostí se vyrovnala. Byla dokonce vděčná, že se z ní a Gavina nestal pár. Jak jinak by mohla později potkat Bena, svou velkou lásku? Bezděčně nahmatala na prstu místo, na němž nosila zásnubní prsten. Pořád ještě měla dojem, že cítí na ruce váhu tenkého zlatého kroužku s maličkým briliantem. Po rtech jí přelétl smutný úsměv. Ben ji učinil šťastnou. Za žádnou cenu by se nevzdala roků strávených s ním. Jeho úmrtí zanechalo v jejím srdci díru, která se asi nikdy úplně nezavře.

„A teď se vracíte, abyste si užila na Shetlandech pár dní dovolené, protože se vám tam tehdy líbilo?“ Hlas stevardky vrátil Maru do přítomnosti.

Mara váhala, v myšlenkách ještě u Bena. Pak zavrtěla hlavou. „Dovolenou se to vlastně nazvat nedá. Spíš překvapivá událost na smutném pozadí. Zdědila jsem na Shetlandech penzion,“ řekla a cítila, jak divný pocit to pořád ještě je. Vyslovení to činilo o něco reálnější.

„Wow!“ Paris zakoulela očima. „To je prakticky výhra v loterii! Budeme-li upřímní, máme všichni plné zuby neustálého stresu v zaměstnání. Mým snem je z toho kolotoče jednou vystoupit.“

Mara zamrkala. Jasně, úžasná představa to rozhodně je. Poslyš, byl jsem v srpnu v Toskánsku a dovedu si představit, že bych tam zůstal natrvalo… Neříká to každý? Pochopitelně to ve skutečnosti udělá málokdo. Zastavit na okamžik svět a vyskočit z rozjetého vlaku, k tomu je zapotřebí nejen odvaha. Člověk musí být taky trochu blázen. Blázen, jako je v tuto chvíli ona. Podívaly se s Paris na sebe.

„Ano,“ protáhla Mara. Cítila skoro nutkání se omluvit, protože stevardka projevovala tolik nadšení. „O změně ale momentálně neuvažuju.“

„Vy se tedy na Shetlandy nestěhujete natrvalo?“ Paris se tvářila zklamaně.

„Bohužel ne. Není to úplně vhodná doba. Pracuju v hotelnictví. Dostat se na vedoucí místo je tvrdá cesta, chci proto v následujících letech sbírat zkušenosti.“ Mara se odmlčela. Její myšlenky putovaly k životu, který chtěla kdysi vést. To, že s nadšením pracovala v hotelové branži, byla pravda. Že by ale zmutovala ve workoholičku a kvůli kariéře odsouvala všechno ostatní na neurčité později, přicházet neviděla. Její prsty si neklidně hrály s přezkou bezpečnostního pásu. Přála si vedle povolání život po boku úžasného muže. A jednou možná děti. Stalo se ale něco úplně jiného.

Začalo to před třemi roky, po Benově smrti. Kompenzovala prázdnotu ve svém nitru prací a spoustou přesčasových hodin. Bylo to rozhodně lepší než sedět v bytě, kde jí všechno připomínalo zesnulého přítele. Plíživě se z toho vyvinula závislost. Nemít skoro žádný volný čas se stalo normálem. Nedávno dostala šanci osvědčit se jako manažerka banketů. Nebylo by šílenství všechno zahodit? Aby vedla penzion na bohem zapomenutém skotském ostrově? Navíc takový, který, jak se zdá, nic nevynáší. Mara cítila, jak se v ní všechno vzpírá.

Letadlo se plynulým pohybem převrátilo přes křídlo. Pár vteřin neviděla Mara nic jiného než oslnivé světlo a modrou oblohu. Potom pilot vyvedl stroj ze zatáčky a za okénkem se objevila zřetelná linie horizontu.

Mara se na Paris usmála, protože si nebyla jistá, jestli její stručná odpověď nepůsobila nevlídně. „Jsem tady jen proto, abych vyřídila nezbytné formality a zkontrolovala, jestli je všechno v pořádku. Zpátky letím za týden. Bylo už tak dost těžké dostat okamžitě dovolenou,“ dodala na vysvětlenou a brzdila se, aby nezabíhala do podrobností. Víc nemusí Paris vědět.

Mara mluvila nerada o minulosti. Nenáviděla soucitné pohledy, které sklízela, když se lidé dověděli, že její snoubenec těsně před svatbou zemřel.

Paris chápavě přikývla a dál se nevyptávala. „Škoda, že nezůstanete. Obyvatelé Shetland jsou hrozně velkomyslní a přívětiví. Když se někdo přistěhuje na ostrovy, přijmou ho s otevřenou náručí. Aspoň jsem to slyšela.“ Stevardka si uhladila sukni červeně kostkované uniformy a vyndala z kapsy saka balíček žvýkaček. „Chcete? Proti zalehnutí uší při přistávání.“

„Ráda, díky.“ Mara vzala dražé a strčila si ho do úst.

Chutnalo po mátě. Když vzhlédla, Paris na ni mrkla.

„Penzion je v dobrých rukách,“ pronesla Mara zběžně.

„V podstatě tady nejsem vůbec zapotřebí. Je tam velice milá dáma, která se stará o hosty, připravuje snídaně a zodpovídá za pokoje. Nechám proto všechno při starém. Rezervace můžu vyřizovat z domova přes internet.“

„To zní rozumně.“ Paris pokrčila čelo. „Jako laik si člověk představuje vedení penzionu vždycky hrozně snadno. V reálném životě potřebuje určitě mnoho odborných znalostí, aby byl úspěšný. A navíc trpělivosti s rozmary hostů. Vy to budete dělat správně.“

Mara nasadila k odpovědi, vtom ale letoun sklonil nos.

Žaludek se jí zhoupl. „Hopla!“ uniklo jí.

Paris ukázala na okénko. „Dívejte se ven, hned bude vidět maják. Přeju vám hodně úspěchů a krásný pobyt.“ Stevardka sáhla po mikrofonu. „Milí pasažéři…“

Mara zvědavě vyhlížela ven. Pod ní se objevilo strmé rozeklané pobřeží. Silný vítr nad mořem hnal zpěněné vlny na skály. Ve vzduchu se vznášela mlhovina. Když Mara spatřila sumburský maják na jižním cípu ostrova Mainland, pocítila najednou všechno: melancholii, radost, nervozitu a ještě mnoho jiného, co ani nedokázala pojmenovat. Zároveň na ni doráželo tisíc vzpomínek. Domov duše, projelo jí hlavou. Jestli něco takového existuje, pak je ten její tady. Srdce se jí otevřelo a rozšířilo. Proč jí trvalo tak dlouho, než se sem vrátila?

Kapitola 2 

Dokonce i na velice zaměstnaného obchodníka bylo hodně časné ráno. Gavin Laurenson stál čerstvě vysprchovaný a oblečený v košili a kalhotách u kuchyňského okna svého jednopokojového bytu a vyhlížel ven. V noci pršelo, teď se ale poprvé po několika dnech počasí zlepšilo. Za hřebenem pahorků se nízko táhnoucími mraky prodíralo slunce. Vítr zesílil, po kopcovité krajině se míhal vzor ze světla a stínu. Na pastvině za starou kamennou zdí škubaly ovce netečné k přírodním živlům šťavnaté trsy trávy. Zvířata s barevnými značkami vypadala na tu vzdálenost jako chodící polštáře. Gavin přejel pohledem k průlivu, kde příboj narážel s neustálým burácením do rozeklanné tmavé skály. Ve vzduchu kroužili mořští práci. Po ostrůvku Muckle Roga proti zátoce přejel třpytivě jasný sluneční paprsek a nad mořem zase ztmavl. V určité vzdálenosti proplouval kolem farmy na chov ústřic osamělý rybářský člun, který rozhoupal bóje. Pro Gavina to byl důvěrně známý pohled. Už několik let tu narůstal počet ústřičných a lososích farem. Akvakultura vystřídala rybolov. I tady, ve Wallsu, osadě na západě Mainlandu, nežil už nikdo výlučně z rybaření. Dřív se jím daly vydělat slušné peníze. Někteří obyvatelé ostrova se opravdu něčeho dopracovali. Dny velkých hejn sleďů byly ale pryč, a tím i hojnost velryb ve Wallsu, kde přišel Gavin před pětatřiceti lety na svět. Od té doby tady žil. Dobré časy znal jen z vyprávění. Tehdejší blahobyt připomínaly pouze tři kostely ve vesnici, pokud se nebral v úvahu majetek jeho rodiny. Ten zahrnoval, vedle přádelny ležící dál na sever a dobře prosperujícího obchodu s vlnou v Lerwicku, kdysi přepychový hotel Whalwick House přímo tady v zálivu, jakož i ostrůvek Muckle Roga, který se nacházel v soukromém vlastnictví rodiny. Právě na něj byla v tu chvíli zaměřena Gavinova pozornost. A na mohutný, z dálky viditelný šedivý kamenný dům. Někdejší příbytky šafářů díky své šířce a výšce okamžitě padly do oka i turistům.

Gavin svraštil čelo. Jeho myšlenky spěchaly napřed k rozhovoru s jeho otcem Olafem Laurensonem. V přádelně bylo nutné provést modernizace. Gavin k tomu potřeboval otcův souhlas. O uvolnění peněz rozhodovala hlava rodiny, i když byl Gavin už několik let obchodním vedoucím továrny. Zatímco v jiných rodinách vzaly už staré struktury za své, u Laurensonových se pevně drželi tradic. Ke Gavinově velké lítosti. Postupy mu připadaly příliš pomalé. Pokud člověk nechtěl v dnešní době prohrát, musel udržet krok se změnami. Platilo to nejen v Londýně nebo New Yorku. Tempo doby se před Shetlandy nezastavilo, přestože se zdálo, že je tam svět v mnoha oblastech daleko víc v pořádku než jinde a není tak komplikovaný. Venku se slunci definitivně podařilo proniknout skrz mraky. Nad průlivem se pnula dvojitá duha. Gavin zůstal ještě chvíli stát u okna zabraný do té podívané. Potom popadl kávovar a nasypal do sítka mletou kávu. Jako pravý Skot a Shetlanďan nedal dopustit na šálek dobrého čaje, ráno v šest byl ale kofein to jediné, co ho uvedlo do pohybu. Většina jeho krajanů si však bohužel na hnědá zrna nepotrpěla, proto nemohla být o kávové kultuře na Shetlandech ve skutečnosti řeč. I v kuchyni jeho rodičů se nacházela jen sklenice odporné instantní kávy, jejíž etiketa byla tak vybledlá, že se už nedalo rozluštit datum spotřeby. Gavin se usmál. Pravděpodobně by člověk riskoval otravu, kdyby se odvážil tu hrudkovitou věc spařit a výsledek vypít. S pokrčením ramen vzal do ruky stříbrnou lžíci, pečlivě jí udusal prášek, přisypal ještě trochu a znovu ho obrácenou lžičkou umačkal, i když věděl, že se to nemá dělat. Pak přišrouboval vrchní část a postavil moka konvičku na sporák. Zatímco voda přicházela pomalu do varu a káva začínala v konvici z ušlechtilé oceli bublat, ohřál mléko v elektrickém napěňovači. Jestli se něco při různých pobytech v Itálii naučil, pak to bylo poznání, že se vyplatí věnovat v životě pozornost hezkým věcem. V jeho případě k tomu mimo jiné patřilo i dokonale připravené cappuccino.

Krátce nato seděl u stolu se snídaní, před sebou nejnovější vydání časopisu Men´s Health. Cvičení s činkami patřilo už léta k jeho koníčkům. Když počasí na Shetlandech nespolupracovalo a bylo příliš bouřlivé na plavbu kajakem, mohl se unavit zvedáním činek. Cvičení mu pomáhalo se stresem, který měl v přádelně. Zpravidla se vracel z kanceláře až pozdě večer. Přece jen vedl podnik o třiceti lidech. Navíc nebylo všechno s jeho bývalou ještě ani zdaleka vyřízené, a to ho rozčilovalo. Než proběhne rozvod, musí se potýkat se Sunnivou, aniž by zatěžoval děti. Sportem si čistil hlavu. Listoval v časopisu. Jeho pohled setrval na jednom titulku. Vysoce intenzivní intervalový trénink. Zajímavé… Podepřel si bradu rukou a pustil se do čtení. Znělo to slibně: Nárůst svalů během tří týdnů. Chtěl se právě zabrat do článku, když zazvonil mobil. Z displeje se na něho usmíval jeho přítel Davy.

Gavin naštvaně přejel prstem po ikoně přijetí hovoru. Davy tak časně ráno, to neznamená nic dobrého.

Pravděpodobně vězí zase až po krk v nějakém idiotském maléru. Gavin stiskl tlačítko reproduktoru a opřel mobil o konvičku před sebou na stole.

„Ahoj, Gave, neříkej, že jsi už vzhůru!“ Davy zablábolil.

Takže pil.

Gavin zaskřípal zuby a chystal si výmluvu. Pro všechny případy.

„Poslyš, mluvil jsem právě se svým kurátorem. Jestli se tu okamžitě neobjevíš a nezaručíš se za mě, nemůže nic garantovat.“

„Nech těch nesmyslů!“ pronesl Gavin mírně. „Nebyl jsi dosud trestaný, nemáš kurátora.“

„Na tom něco je.“ Na druhém konci vznikla pauza. V pozadí byly slyšet hlasy. Pak se ozval zase Davy: „Může se to ale rychle změnit.“

Gavin zavřel frustrovaně časopis. Davy je otravný, o tom nebylo pochyb. Přesto se mu podařilo přimět Gavina, aby se o něho staral. Jako vždy. Gavin zvedl s úšklebkem obočí: „Okay, ty experte. Co je to tentokrát? Zapletl ses do rvačky nebo jsi zase čural na roh domu?“ Nesnažil se potlačit ironii v hlase.

„Ani mi to nepřipomínej,“ povzdechl si Davy. Gavin doslova viděl, jak zkřivil na druhém konci vedení obličej. „Za bitku na Up Helly Aa jsem nemohl. Byli to chlapi z Glasgow, kteří přijeli na festival dělat výtržnosti. A pokud jde o močení na veřejnosti, nebyl to roh domu, ale rozpadlý zahradní plot opuštěného pozemku. Nikdo tam už léta nebydlí. Vyvádění té staré dámy odnaproti bylo přehnané. Policista reagoval mimochodem s velkým pochopením. Nakonec byl skoro na mé straně.“

„Dobře.“ Gavin přejel prstem po displeji a mrkl na čas.

„Mluv k věci. Za deset minut musím vyrazit.“

„To se hodí. Doufal jsem, že tě zastihnu, než pojedeš do přádelny. Je to takhle… Vyrazil jsem si včera večer v Lerwicku s několika chlapci ze Sullom Voe…“

Sullom Voe. Gavin se ušklíbl. Vypadalo to na pořádnou pijatiku. Muži z ropného terminálu byli správní chlapi, kteří snesli hodně alkoholu.

Davy pokračoval. „Bohužel jsem vypil o pár piv víc. Nechal jsem proto auto stát, než mě policista zastaví a budu muset dýchnout do trubičky.“

„Chceš říct, než někoho přejedeš,“ okomentoval to Gavin chladně.

„Vidíš, to byla i moje myšlenka. Mimochodem, to je bod, kdy vstupuješ do hry. Byl bys tak laskavý a přijel mě vyzvednout?“

Gavin zavřel oči. „Do Lerwicku a zpátky? To mě bude stát dobrou hodinu.“

„Sorry, kámo,“ pronesl Davy nesměle. Zase hlasy v pozadí. „Zůstal bych tu, dokud nevystřízlivím, doma ale čekají krávy. Nutně je musím podojit.“

„Sakra, Davy, proč si nevezmeš taxi?“ Gavin se opřel a překřížil paže na prsou.

„Udělal bych to, jsem ale švorc, mám hroznou kocovinu a nenajdu taxikáře, který by mě bez hotovosti vzal. Prosím, Gavine! Jsem pro tebe koneckonců taky vždycky tady.“ Gavin zasténal. V pravém slova smyslu smrtelný argument. Jeho prsty hekticky bubnovaly do stolu, zatímco přemýšlel. Rozhovor s účtárnou může z osmé hodiny posunout na devátou. Co kdyby přeložil jídlo s otcem na večer? „No dobře,“ řekl. „Přijedu. Budeš mi ale dlužit laskavost.“

„Udělám cokoli,“ pronesl Davy slavnostně na druhém konci vedení. „Kvůli tobě bych zašel do krajnosti a vzal tvou ex o víkendu na drink. Měla by lepší náladu a ty klid, protože tě pořád nervuje.“

„Na to zapomeň, Davy. Bylo to dobře míněno, není ale šance. Sunniva tě nemůže vystát, to přece víš.“

„Ale jdi, můj šarm se ještě nikdy neminul účinkem,“ zasmál se Davy, hned ale zvážněl. „Když o tom tak přemýšlím, dokážu se docela dobře obejít bez večera stráveného s tvou bývalkou. I kdyby to bylo pro dobrý účel.“ Davy si hlasitě povzdechl. „Tak co, vyzvedneš mě?“

„Když to musí být. Kde vězíš?“ Gavin vstal a sáhl po saku.

„Jsem v Da Harbour Haddocku a cpu se smaženou rybou a hranolky. Gordon ještě nemá otevřeno, říká ale, že mu nevadí, když na tebe počkám uvnitř. Je tu aspoň pěkně teplo.“

Když na tebe počkám uvnitř… zopakoval Gavin v duchu a zhluboka vydechl. Davy tedy už před zavoláním počítal s tím, že se nechá ukecat. Proč ho to k čertu překvapuje? Zkroutil se, aby s mobilem na uchu vklouzl do saka.

„Takže ryba a hranolky? Myslel jsem, že jsi bez peněz.“

„No… Doufal jsem, že za mě zaplatíš. Jinak se musím Gordona zeptat, jestli mi to dá na dluh. Nevidí to ale rád.“

„Ach ano?“ zavrčel Gavin.

„Nebuď takový. Až mě vysadíš doma, dostaneš to zpátky.“

„Řekni Gordonovi, aby mi zabalil porci chicken pakora nebo něčeho jiného, co už má hotové. Vyrážím.“ Gavin už v duchu škrtl oběd ve Whalwick Housu. Spokojí se s jídlem s sebou. „Ehm…, Davy?“

„Ano?“

Gavin se usmál. „Prokaž mi laskavost a nic v mezičase neproveď. Prostě zůstaň, kde jsi.“

Kapitola 3 

Déšť se spustil tak náhle, že stěrače měly co dělat, aby příval vody zdolaly. Gavin projížděl při zpáteční cestě z Lerwicku nesčetnými osadami, které nebyly zpravidla víc než hrstka domů roztroušených po okolí. Sundal nohu z plynu, podřadil a vjel na most přes mořskou úžinu. Krajina tonula pod vodními masami. Nad burácejícím Atlantikem visely černé mraky. Davy, který po celou jízdu na sedadle spolujezdce chrápal, měl patrně šestý smysl pro to, že bude zanedlouho doma, protože se protáhl a vydatně zívl.

„Díky za svezení, kámo. Oplatím ti to, slibuju.“ Vypadal jako pták vypadlý z hnízda. Světlé vlasy mu v divokých, pružných chomáčcích odstávaly od hlavy. Poškrábal se na bradě. „Co kdybych zařídil, abys mohl zadarmo přijít do klubu, až budu příště hrát?“

„Zkoušíš to pořád ještě jako dýdžej? Nejsi na to už moc starý?“ zavtipkoval Gavin.

„Nezáviď. Holky po mně jedou. Copak za to můžu?“ odpověděl Davy se vší nevinností. „A prachy se taky hodí.“

„Ani si nevzpomínám, kdy jsem naposledy v nějakém klubu byl,“ zamumlal Gavin a zkušeně vjel na rozšířené místo silnice, aby nechal protijedoucí auto projet.

„Ty maloměšťáku!“ Davy zlehka dloubl Gavina do žeber. „Je to už dávno, co jsme si vyrazili. Co o nějakém víkendu?“

„To těžko. Mám u sebe většinou holky. Jsem rád, že Sunniva nedělá problémy s uspořádáním návštěv.“

„Tak tedy některý čtvrtek.“

„Možná. Uvidíme.“ Gavin projížděl kolem obchodu a poštovního úřadu ve Wallsu. Pod stříškou z vlnitého plechu před vchodem stála Lowrie. Mluvila se starším pánem v povoskované bundě a pracovních kalhotách. Když spatřila Gavinovo auto, naklonila se přes zábradlí rampy a začala nadšeně mávat. Dlouhé černé vlasy jí vlály ve větru. Gavin jí také s úsměvem zamával.

„Hej, něco mi uniklo?“ Davy na něho vrhl ze strany zvědavý pohled. „Máte spolu něco?“

„Ne, vůbec ne,“ odpověděl Gavin bez zaváhání. „Jsme prostě dobří přátelé.“

„Hm,“ zabručel Davy. Znělo to zamyšleně. „Slyšel jsem, že na tom Lowrie není dobře. Rozešla se tedy definitivně s tím týpkem?“

„Ano. Bylo taky načase po všem, co jí udělal. Lowrie se mi svěřila, když jsme spolu byli minulý týden v Mareelu.“

„Vy jste byli v kině?“

„Proč ne? Lowrie chtěla vidět indický film, na který neměla žádná z jejích přítelkyň náladu.“

„Ty sis s ní vyrazil?“ Davy hvízdl. Gavinovi to připadalo přehnané.

Když na okamžik otočil hlavu k Davymu, vrhl na něj přítel zvláštní pohled. Někde mezi Tomu nevěřím a Přece jen není beznadějný případ.

Gavin pokrčil rameny a soustředil se znovu na silnici. Návštěvu kina si opravdu užil, víc to ale nebylo. Tu a tam zašel rád do Mareelu. Z přístavní hráze mu lerwické architektonicky moderní a charakteristicky uspořádané kulturní centrum připomínalo složitě poskládané krabice od bot. Z původně plánovaného kreativního střediska se stalo oblíbené místo setkávání mladých i starších. Mimo jiné v něm byly místnosti pro pořádání uměleckých a kulturních akcí, hodně využívané zvukové studio – hudba hrála na Shetlandech tradičně významnou roli –, obchod s výrobky uměleckých řemesel, kavárna a kino, které se mohlo chlubit titulem „nejsevernější ve Skotsku“. Po skončení filmu se s Lowrie bavili u koktejlu tím, že vyjmenovávali shetlandské lokality a věci, které nesly přívlastek „nejsevernější“. Poslední na dlouhém seznamu byla nejsevernější britská plechovka na pivo. Hodně se smáli. Celkově to byl hezký večer. První po dlouhé době, projelo mu hlavou. Stal se z něho skutečně tak nudný člověk? Možná by měl opravdu chodit víc mezi lidi. Povzdechl si. Cítil na sobě Davyho pohled.

„Co se tak díváš?“ pokrčil se zdůrazněnou lhostejností rameny. „Máme se s Lowrie rádi, tenhle druh chemie mezi námi ale není.“

„Aha,“ pronesl posměšně Davy. „A co na to říká Lowrie? Vidí to stejně?“

„Můžeš se jí klidně zeptat, když tě to tak trápí.“

„Tak dobře, věřím ti. Mimochodem…“ Davy zmlkl uprostřed věty a díval se před sebe.

„Mimochodem co?“

„Nejsem si jistý, jestli to chceš slyšet, ale viděl jsem tvou ex v noci v baru. Byla tam s tím týpkem. Pořád se osahávali.“

Gavin si odfrkl. Byly doby, kdy by mu Davyho slova způsobila velkou bolest. Sunnivina nevěra byla důvodem rozpadu manželství. I když to ve vztahu už dávno neklapalo, Gavin dlouho o své manželství bojoval. Mimo jiné i proto, že ho Sunniva v slzách ujišťovala, že to byla jednorázová záležitost. Nikdy se ale nezbavil zvláštního pocitu v břiše, že k němu není upřímná. To, že mu Davy poskytl důkaz, ho už nemohlo šokovat.

Zabraný do myšlenek vyjel z Wallsu. Silnice kopírovala pobřeží a vinula se do svahu. Stejně rychle, jak průtrž mračen začala, také skončila. Mraky se roztrhaly. Vpředu se ve slunci leskla kopcovitá, zmoklá krajina. Shluk skal, rašelinišť, jezer, pastvin a kamenných zdí. Elektrické sloupy čněly jako šípy z krajiny bez stromů. Prověšené vedení připomínalo šňůry na prádlo. Pneumatiky auta drncaly po roštu pro krávy. Gavin přejel pohledem po malém statku na okraji silnice, který se příliš nelišil od jiného selského dvora na Shetlandech. Křovím obklopené hlavní stavení s typickou hrubou omítkou, která byla bez ozdob, odolávala ale větrnému počasí. Když Gavin míjel vjezd do dvora, vyběhl z něj se štěkotem černobílý pastevecký pes. Gavin zvedl ruku a zamával dvěma malým chlapcům, kteří dováděli venku na trampolíně. Potom nechal vůz sjíždět na druhou stranu kopce. Ležel před nimi průliv s rozeklanými, černými skálami a ostrov Muckle Roga. Zvedal se z moře jako nedobytná pevnost.

„Smutné, to s Agnes,“ prohodil Davy, když dorazili k úpatí pahorku. Přímo proti nim se tyčil hotel Whalwick House. Na impozantní kamennou budovu dopadaly vějířovité sluneční paprsky.

Davy ukázal na penzion Seaview, hezký jednopatrový dům s verandou po celém obvodu a modře natřeným dřevěným obložením, stojící na sousedním pozemku. Do nedávna patřil Agnes Tullochové. Davy zavrtěl hlavou.

„Měla takovou radost ze života. Pořád nemůžu uvěřit, že je mrtvá.“

„S tím asi nikdo tak brzy nepočítal.“

„Agnes byla obdivuhodná. I ve svém věku měla tolik plánů,“ zamumlal Davy. Znělo to, jako by mluvil sám k sobě. „Hrozné, muset žít s časovanou bombou v hlavě.“ Gavin přikývl. „Ano, především když jsi to konzultoval s řadou odborníků a všichni ti řekli, že se aneurysma nedá operovat, protože se nachází na příliš nebezpečném místě.“

„Údajně ten dům někdo zdědil. Nevíš něco bližšího?“

„Ne. Pokud je mi známo, neměla Agnes žádné příbuzné. Protože ale existuje závěť, musí někdo dědit.“

„Jsem zvědavý, kdo to je.“ Davy spustil okénko na straně spolujezdce. Možná už nemůže cítit svůj dech páchnoucí alkoholem, pomyslel si Gavin.

„Pokud je ten někdo zdaleka, určitě Seaview prodá.“ Gavin zvedl obočí. „Ubohá Rosie! Bude pro ni tvrdé, když přijde o zaměstnání. Jak dlouho v tom penzionu pracuje? Deset let?“

Davy vystrčil hlavu z okna. Gavin doufal, že to neudělal, protože se mu chce zvracet.

„Mohlo by k tomu dojít!“ zařval Davy. Vítr mu při jízdě rval tmavě plavé vlasy. „Každopádně Rosie ten dům miluje. Vsadím se ale, že tvoje matka si už na něj brousí zuby. Udělá všechno, aby se Seaview zmocnila.“

„To si můžeš být jistý.“ Gavin Davymu tu formulaci nezazlíval. Marjoleen Laurensonová byla nepříjemný člověk. Přestože byl jediným dítětem své matky, neměli blízký vztah. O to vděčnější byl, že si tak dobře rozumí se svým otcem. Oběma ležely na srdci zachování a ochrana domoviny, proto si dali za cíl udržitelnost a šetrné nakládání s přírodními zdroji. Marjoleen naproti tomu zajímal jen zisk. Jeho matka byla to, co se v pozitivním smyslu označovalo jako obchodně zdatná. V negativním pak chladná a vypočítavá. Gavin udělal grimasu. Během svého manželství poznal, že se Marjoleen a Sunniva svými vlastnostmi hodně podobají. Po rozchodu se Marjoleen postavila na stranu snachy a bagatelizovala její nevěry. I teď si dobře rozuměly a podnikaly občas něco s dívenkami dohromady.

Davyho hlava se objevila znovu uvnitř vozu. Ke Gavinově úlevě nebyla v jeho obličeji ani stopa zelené barvy. Gavin zapnul blinkr a odbočil do osady Hamarness, kde žil Davy. I Gavinův elegantní, ale pořád ještě dost neosobní jednopokojový byt se nacházel nedaleko odsud, v bývalém statku. Pod koly vozu křupal štěrk, když Gavin vjel do vrat Davyho dvora.

„Dík za svezení, kámo.“ Davy mu s úsměvem nastavil pěst a vystoupil z auta. „Zavolám ti. Je načase, abychom tě trochu vzpružili. Ani nevíš, o co přicházíš, když pořád trčíš doma. Venku jsou zatraceně hezké holky.“

„Zmiz!“ zavrčel Gavin s předstíranou přísností a se skřípajícími pneumatikami odjel.

Kapitola 4 

V životě existuje spousta kuriózních fenoménů. Jeden z nich byl, že Mařin kufr přijížděl po zavazadlovém pásu zásadně jako jeden z posledních. A to vedlo nevyhnutelně k jevu číslo dva, že se totiž Mara prakticky pokaždé zařadila do fronty jako poslední. Stejně jako teď. Netrpělivě přešlapovala z jedné nohy na druhou. Stála na letišti v Sumburghu u přepážky na pronajímání aut s pohledem namířeným na lidi před sebou. Člověk před ní se dal konečně do pohybu, i když nesnesitelně pomalu. Mara posunula kufr nohou o půl metru dál. Sakra, trvá to věčnost! Neměla by využít času k zatelefonování do mnichovského bytu? Slíbila Lise a Jezz, že se ozve hned, jak dorazí. Sáhla po mobilu.

„Ahoj, tady jsi! Jaké bylo přistání? Dobré? Super, že ti vyšly spoje. Byla jsem už starostí bez sebe, že jsi zůstala trčet v Amsterdamu nebo Londýně. Jaký je vzduch nahoře na severu?“ zurčelo starostlivým tónem a bez přestávky na nadechnutí ze sluchátka. Bylo to pro Lisu tak typické, že se Mara musela bezděčně usmát. Lisa byla od školních let její nejlepší přítelkyně a skrz naskrz citově založený člověk. Neustále se snažila, aby v bytě všechno klapalo. A když nebylo nic, kvůli čemu by bylo nutné dělat si hlavu, pak se Lisa starala, aby dlouho vydrželo, než vypukne další chaos. Taková prostě byla. Mara se usmála.

„Všechno je v naprostém pořádku,“ ujistila ji a trhala za zip nacpané kabelky, v níž se nacházela i její kreditní karta. „Právě si pronajímám auto.“

„A co počasí?“ zeptala se Lisa. „Hlavně se nenachlaď. Duben je na Shetlandech určitě nepříjemný. Tady v Mnichově svítí slunce. Venku dnes bylo opravdu jarně.“

Mara vyhlédla podél fronty čekajících automatickými posuvnými dveřmi. Venku zářilo slunce. „Skvělé. Tady to taky vypadá dobře. Je dokonce ještě světlo.“

„Viděla jsi už toho nádherného Gavina?“ křikla Jezz v pozadí.

Mařin úsměv se rozšířil. S Jezz byl trojlístek kompletní. Nastěhovala se k nim teprve před čtyřmi měsíci. Bylo jí osmadvacet, o čtyři roky méně než Maře a Lise, vystudovala módní design, nedostala ale ve světě módy zaměstnání, po němž toužila, pracovala proto na recepci jednoho fitness klubu. Na rozdíl od Lisy na sebe Jezz prozrazovala málo, přestože byla jinak otevřená a veselá. Jakmile ale hrozilo, že začne být hovor příliš osobní, hned ho utnula. Jezz byla protikladem Lisy, bylo to ale naprosto v pořádku. Přes rozdílné povahy si ty tři skvěle rozuměly.

„Zmlkněte!“ Mara strčila kreditní kartu do zadní kapsy džínsů a zavřela zaseknutý zip. Bude ho muset spravit. Bohužel byla na něco takového hrozně nešikovná. „Co máte pořád s Gavinem? Proč se o něj sakra tak zajímáte? Je to už dávno. Hotová historie!“

„Ale jdi, to si jen myslíš. Na první lásku člověk nikdy úplně nezapomene. Tajně ho vyfoť a pošli nám ho, když se s ním potkáš!“ vykřikla Lisa. Hlas jí přeskočil.

„Sni dál,“ pronesla Mara ležérně a zahájila protimanévr.

„Co se u vás děje? Jak proběhlo tvé včerejší rande, Jezz? Škoda, že jsme se ráno neviděly. Moc by mě zajímalo, jestli je Lisina teorie pravdivá.“

„No,“ odkašlala si Jezz. „Ruben je prvotřídní tatér.“

„Ale?“ Mara napjatě pozorovala své červeně nalakované nehty. Před necelými dvěma měsíci se Jezz a Lisa rozhodly, že skoncují se svobodou. Pak ale přišla Lisa s tvrzením, že musí obě nejdřív absolvovat šest mizerných schůzek, aby skončily u toho pravého. Přečetla si to v ženském časopisu, který ležel u jejího zubaře. Sedm je podle statistiky magické číslo.

Jezz si na druhém konci vedení slyšitelně odfrkla. „Nic. Žádné ale. Víc se o Rubenovi říct nedá.“

„Ó ne! Nebyl to tedy muž tvých snů? Magické sedmé rande?“ Fronta se pohnula. Mara udělala dva kroky kupředu. V duchu se usmála. Bylo jí přece hned jasné, že je to hloupost. Ještě že se toho nezúčastnila. Měla po Benovi zatím jen dvakrát sex na jednu noc. Nejdřív s Danielem, obchodním zástupcem, který se pravidelně ubytovával v hotelu. Ze všeho s ním měla špatný pocit. Ze způsobu, jakým ji držel v náručí, jak ji líbal, jak se jí dotýkal. Po sexu se Mara nezadržitelně rozplakala. Katastrofa. S Bastianem, kolegou z podnikového managementu, to bylo snesitelnější. Přesto se ukázalo, že je to o ničem. Nehledě k tomu, že byla chyba míchat práci a soukromí. Další pokusy Mara nepodnikla, i když část její bytosti toužila po pevném vztahu.

„Ruben? V žádném případě!“ Jezz vynervovaně zasténala do sluchátka.

„Měla bys toho týpka vidět,“ chopila se Lisa znovu slova. „Ten Ruben nebyl žádné terno. Musely jsme se v počtu schůzek přepočítat.“

„Ale jdi, Liso. Nechceš prostě přiznat, že je tvoje teorie úplně pitomá,“ rýpla si Mara. „Stejně jako nesmysl, že se člověk nepřenese přes první lásku.“

„Pfff,“ odfrkla si Lisa uraženě.

„Neposlouchej ji a nejdřív dojeď,“ pronesla Jezz chlácholivě.

„Dobrý plán. Jediné, po čem momentálně toužím, je horká sprcha a postel,“ zasténala Mara a usedla na svůj kufr. Neměla už chuť stát.

„Dobře. Zavoláme si zítra,“ řekla Jezz. „A nezamiluj se znovu do toho Shetlanďana. Žádný sex s ex!“ dodala se smíchem a típla hovor.

„V žádném případě,“ zabručela Mara polohlasně pro sebe. Strčila mobil zpátky do tašky. Srdce jí nervózně bušilo. Zhluboka se nadechla. Její myšlenky putovaly k létu před čtrnácti roky.

Byl simmer dim, období letních nocí na Shetlandech. Čas nekonečného rauše, protože tělo v krátkých nocích nenachází kvůli světlu klid.

Jednoho večera se konala na pobřeží párty. Byli tam všichni mladí z okolí včetně ní. Pochopitelně se znali celou věčnost. Mara si připadala trochu ztracená, i když to tam bylo hezké. Zatímco nálada stoupala, začalo se jí stýskat po domově a zatoužila po samotě. Posadila se proto stranou na kamennou zídku. Pak ale postřehla, že není tak úplně sama. Kousek od ní seděl mladý muž.

Přešel k ní. Povídali si a zjistili, že se oba cítí opuštění. Gavin studoval v Londýně. Nedávno se rozešel s přítelkyní a přijel na semestrální prázdniny domů, protože potřeboval odstup. No ano a pak… V jednu chvíli se políbili. Bezhlavě se do Gavina zamilovala, dlouho předtím, než se dověděla, že je synem její šéfové a pochází z jedné z nejváženějších rodin na Shetlandech.

O dva dny později Gavin bez rozloučení zmizel. Naplnilo ji hořkostí, že ji bez vysvětlení opustil.

Fronta na pronájem auta se dala znovu do pohybu.

Mara se vytrhla ze vzpomínek.

Když tak o tom přemýšlí, byla by raději, kdyby Gavina nepotkala. Možná bude mít štěstí a odstěhoval se. Na Severní pól nebo tak. To by bylo nejlepší.

Kapitola 5 

Mara vyjela s malým vozem z parkoviště autopůjčovny sumburského letiště. Šest hodin večer a slunce stojí pořád ještě vysoko na obloze. Na to si musí nejdřív zvyknout. Stejně jako na nesprávnou stranu silnice v dopravě. Při rozjíždění zařadila omylem třetí rychlost, celkově ale nebyla jízda vlevo tak hrozná, jak se obávala. Kde je volant, je střední linie, bušilo jí v hlavě. Když na to bude myslet, nemůže se nic pokazit. Až potud je to dobré.

Méně dobré bylo… Mara přimhouřila oči. Mýlí se, nebo vede silnice z kopce dolů a pak rovnou přes startovací dráhu? Jak prosím? Sevřela volant pevněji. Pulz se jí zrychlil. Snížila rychlost vozu. „Nemožné!“ sykla. To nemůže být A970, po níž se jede do Lerwicku a odtamtud po A971 do Wallsu. Musela přehlédnout zátaras a špatně odbočit. Zatraceně! Kde se tu dá otočit? Šnečím tempem se plazila kupředu, když se za ní ozvalo hlasité troubení. Při pohledu do zpětného zrcátka jí stoupla krev do hlavy. Ó bože… nezabloudila, zastavila všechen provoz! S rudým obličejem spustila okénko, omluvně z něj vystrčila ruku a přidala plyn. V nejbližším rozšířeném místě silnice nechala kolonu předjet.

Krátce nato na leknutí zapomněla. Okouzlena rozlehlou, drsnou krajinou ujížděla směrem na Lerwick. Napravo od ní se dramaticky táhlo pobřeží. Příbojové vlny narážely s burácením na rozeklanné skalní útesy. Nad fjordem kroužili mořští ptáci. V dálce na moři proplouvaly obrovské nákladní lodě. Tu a tam se mihly zátoky s osamělými plážemi. Po její levici se prostírala sytě zelená kopcovitá krajina porostlá lučním kvítím. Stromy tam nerostly, mezi slatinami a rašeliništi se ale blyštěla jezera hladká jako zrcadlo. Silnice lemovaly osady s hnědými, hrubě omítnutými domy. Když míjela stáda shetlandských poníků, radostně vykřikla. Nejraději by zastavila a udělala si fotografii. S krátkýma nohama, kulatýma očima a rozcuchanými hřívami spadajícími hluboko do čela byli poníci k pomilování. Na focení bude mít ale v následujících dnech dost příležitostí. Naštěstí si přibalila digitální foťák. Vrhla zkoumavý pohled na navigaci. Šestatřicet mil k jejímu penzionu. Jejímu. Srdce jí klopýtlo a udělalo několik nepravidelných úderů. Mimoděk pocítila, jak v ní stoupá směsice radostného očekávání a nervozity. Těšila se na opětovné setkání se Seaview Housem, byla ale nervózní, protože nevěděla, co ji tam po vší té době čeká. S hlubokým nadechnutím zaměřila pozornost znovu na silnici, vedle níž se lesklo Severní moře.