Tony Parsons

Lidé odvedle

Originalní název: The People Next Door

Vydáno u Century, a division of Penguin Random House, UK, London 2022

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2022 by Tony Parsons

Translation © Marie Dupalová, 2023

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-1106-6 (epub)

ISBN 978-80-279-1107-3 (mobi)

Šesti bratrům mé matky, Richovi, Jimovi, Bertovi, Johnovi, Tubovi a Alfiemu Woodovým.

Nejlepším strýčkům, jaké kterýkoli chlapec kdy měl.

NOC MÉHO ÚTĚKU

Nezbylo mi nic jiného než tě opustit.

Ale ty to víš, že ano? Cítíš to v krvi a kostech, cítíš to v srdci i v duši.

Opouštět tě… připadalo mi to jako konec světa. A taky to konec světa byl, minimálně toho druhého světa, toho ztraceného světa, kde jsme netušili, jak velké máme štěstí, kde jsme byli příliš mladí a hloupí na to, abychom si vážili toho, co máme.

Jenže když mě před svítáním něco probudilo, tvoje strana postele byla prázdná.

Bylo mi jasné, že nemůžeš být pryč dlouho, matrace byla ještě teplá a drobný důlek po tvém těle se ještě docela nevyrovnal.

Jen tebe na tom místě vidět nebylo. Po mém boku už nikdo nespal.

Někde mezi sněním a bděním z mých úst vyklouzl do temnoty šepot – tvé jméno. A jako odpověď se odněkud z našeho domova ozvaly zvuky, které tam neměly co dělat.

Tlumené šustivé zvuky, hněvivé, avšak přidušené.

Byly to nezaměnitelné zvuky násilí, jenže tohle násilí nemělo potřebu zvyšovat hlas. Tenhle rámus byl přiškrcený a umírněný, surový, drsný a utlačovaný, jako by celou tuto nepříjemnou záležitost bylo možné provést, aniž by to vyrušilo ze spaní sousedy.

Při vstávání z postele mi srdce divoce bušilo. Dlaň mi bezděčně přejela po místě, kde tvé tělo leželo vedle mého. A jeho teplo mě hřálo i ve chvíli, kdy má holá chodidla ucítila noční chlad, z něhož mi přeběhl mráz po zádech.

Zatímco mě nohy nesly ke dveřím ložnice, nebylo slyšet nic než hluboké ticho noci. Přidušené, tlumené zvuky mezitím utichly a mě napadlo, jestli to nebyl jen zlý sen, jeden z těch snů, které mi vždycky připadaly tak skutečné.

Pak zvuky začaly znovu a z mých úst vyklouzlo tvé jméno, tentokrát hlasitěji, můj hlas tě volal zpátky ke mně. Náhle mě zaplavil strach, že nastala ta noc z mých nejhorších nočních můr.

Noc, kdy o tebe přijdu.

Tvé jméno zaznělo znovu, hlasitěji, neodbytněji, jako by to bylo jediné slovo na celém světě. Pak z mých úst vyklouzlo potřetí, jako by to bylo jediné slovo, na němž mi v životě záleželo.

Ale do ložnice stále nikdo nepřicházel. A tak mi nezbylo než tě jít hledat.

Nohy mě nesly po temné chodbě dál. Doléhaly ke mně jakési naléhavě mumlající hlasy, nebo se mi to jen zdálo? Dole pod schody mi pohled konečně spočinul na zavřených dveřích do obývacího pokoje.

Je to vážně zvláštní název, že ano? Obývací pokoj. Člověka to nutí přemýšlet, k čemu pak mají sloužit všechny ostatní pokoje, když ne k obývání. Mé prsty otočily klikou a po dvou krocích mě zahalila naprostá tma a dusné ticho, které jako by zadržovalo dech.

A pak se naráz rozsvítila všechna světla.

A ta světla mě oslnila a pod nimi se zjevilo to, co nás odjakživa čekalo, to, co mělo explodovat uvnitř našich životů a navždy je změnit.

V tom momentě mě napadlo, že takhle náš svět skončí.

V záři těch světel mě zaplavila naprostá a nezvladatelná panika, která mě donutila pevně sevřít oční víčka. Světla plála tak jasně, že mi na sítnici vytetovala černou hvězdu.

Byli u nás doma.

Cizí lidé s krvežíznivýma očima stáli u nás v obýváku. Byli u nás doma, jenže v tom okamžiku náš domov zmizel.

Jejich ruce sahaly na vše, co jsme milovali. Pak se vrhli na mě, stejně jako už se stihli vrhnout na tebe. Když tě srazili na kolena a pak na všechny čtyři, vyměnili jsme si zděšené pohledy. Dva z nich tě přitlačili k zemi s hlavou zkroucenou do strany a ústy a nosem přitlačenými k podlaze z tvrdého dřeva, a i v tu chvíli ve mně stále plála naděje, že to všechno bude brzy za námi, i v ten okamžik mě stále naplňovala víra, že si možná jen nakradou, co chtějí, a pak utečou a že se za nimi bez velkého nasazení rozběhnu, přestože je ve skutečnosti nebudu chtít dohonit, a pak tuhle noc rozseknou vedví zvuky sirény policejního auta, které přijede na pomoc, a já se budu moct zastavit a bude konec a já se vrátím k tobě a budeme v pořádku a budeme stejní jako doposud.

Jenže nic z toho se nestalo. Stalo se tohle.

Drželi tě na zemi, jeden z nich stál čelem k tobě, ruce na tvém zátylku a držel ti hlavu jako basketbalový míč. Přidržoval ti tvář u podlahy, zatímco ten druhý si ti klekl na záda, jedním kolenem se ti zapřel do beder a přenesl na tebe celou váhu, aby ti zabránil se zvednout.

A mně nezbylo než tě s rukama přišpendlenýma za zády sledovat a v ten okamžik mě napadlo, že to koleno zapřené o tvá bedra nebyl jen přirozený reflex, byl to chvat, který se člověk musel naučit, někdo mu ho musel vysvětlit a on si ho pak musel nacvičit a dokonale osvojit.

Jejich krutost byla až děsivě efektivní. Byli to profesionálové.

Přes všechnu snahu se mi nedařilo vymanit se z jejich sevření, protože ten, který mě držel, mě chytil zezadu pod krkem a obratně mě začal dusit a házet se mnou ze strany na stranu jako velké zvíře, které v tlamě drží menšího, slabšího, umírajícího tvora.

A když se mi dech zastavil, ta náhlá vlna hrůzy mě donutila cuknout hlavou prudce dozadu. Tvrdá lebka narazila do něčeho tvrdého i měkkého zároveň, zčásti do oční bulvy, zčásti do kořene nosu a zčásti do křehké kosti v očním důlku, což ho přinutilo mě pustit.

A zatímco se potácel dozadu a tiskl si dlaněmi zraněné oko, mou pozornost upoutaly nedovřené dveře do našeho bytu.

Ti muži je násilím otevřeli, ale už je pořádně nezabouchli, protože okolo jejich kostrbatých okrajů teď slabě zářila svatozář světla z ulice.

A já vím, že správné by bylo tam zůstat a prát se za tebe. Myslíš si, že to nevím?

I na smrtelné posteli si budu opakovat, že správné by bylo tam zůstat.

Správné by bylo vzít z kuchyně nůž a namířit jim ho do těch jejich odporných tváří.

Správné by bylo je od tebe odehnat.

Správné by bylo je všechny zabít.

Správné by bylo zůstat.

Opustit tě nebylo správné.

Mně však nezbylo než zakřičet tvé jméno.

A utéct.

ČÁST PRVNÍ

LANA

1

Sobota 29. srpna

Zrovna jsme se stěhovali do našeho nového domu, když tu z chaty přes ulici vyšla starší paní v hippie oblečení, která v rukou nesla velkou sklenici domácího medu. Její obydlí bylo překrásné, skoro celou přední stěnu porůstala změť růžového oleandru, jako by chata byla upředená z květin. Připomínala kouzelnou chaloupku v hlubokém, temném pohádkovém lese.

„Vítejte!“ zavolala na nás. „Doufám, že máte rádi med.“ Já byla odjakživa holka z města, ve městě jsem se narodila i vyrostla, takže mi tyhle přátelské interakce se sousedy nebyly úplně vlastní. Dřív jsem byla zvyklá se jim spíš za každou cenu vyhýbat, třeba i pohledem.

V mém městě, v mém dávno ztraceném městě na sebe lidé maximálně chladně kývli hlavou o Vánocích, tedy pokud vedle sebe bydleli už tak deset let. Jenže tady to očividně fungovalo jinak. Tady na venkově mezi zelenými kopci hrabství Oxfordshire (z Londýna to sice bylo jen hodinu autem, ale já si připadala jako na jiné planetě) vám nová sousedka donesla domácí med ještě předtím, než stěhováci začali vykládat dodávku. Představila se mi jako Sally Berryová. Byla postarším květinovým dítětem, součástí hippie diaspory, jež naší zemí prošla před několika desítkami let. Muselo jí být alespoň pětasedmdesát, jemné vlasy měla sněhobílé a stále protkané sluncem vyšisovanými blond pramínky, které si s sebou nosila jako suvenýry ze všech těch ztracených letních dní v šedesátých letech. Stříbrno – zlaté kadeře jí padaly na ramena vybledlé džínové bundy ozdobené výšivkami drobných kytiček a symbolů míru.

V krásných modrých očích za lenonkami se jí třpytilo. Na oplátku jsem jí řekla své jméno, Lana Wadeová, a zamumlala poděkování. Před laskavou neznámou ženou, naší novou sousedkou, jsem se styděla a oněměle jsem zírala na její zlatý dar, na sklenici medu, kterou mi pozdní letní slunce prohřívalo v rukách.

„Můžete ho skladovat, jak dlouho budete chtít,“ řekla Sally Berryová. „Med vám vydrží věčně. Našel se i v hrobkách faraonů.“

Nejspíš jsem se zatvářila pochybovačně.

„Med se nikdy nezkazí!“ ujišťovala mě. „Za tisíc let bude chutnat úplně stejně, jako chutná den po stočení.“ Obrátila se ke stěhovací dodávce. „To je váš manžel? V tom bílém tričku? Je to vážně fešák, co?“

Můj manžel Roman měl jednu z těch tváří, které byly jako stvořené k tomu, aby se na ně dívalo z profilu: měl výraznou bradu, vysoké čelo a přitažlivě zlomený nos. Takové tváře patřily na mince v Britském muzeu nebo na lahev salátového dresinku od Paula Newmana.

Drobné prameny kudrnatých blond vlasů měl slepené a ztmavené potem a bílé tričko, před odjezdem ještě dokonale čisté, si už stihl během stěhování umazat. Můj chlap vypadal skvěle. Stál vzadu u dodávky, zazubil se na nás a zdvihl ruku na pozdrav.

„On je herec?“ zajímala se Sally.

„Doktor,“ odpověděla jsem a přitom mě zalil důvěrně známý pocit pýchy. Věděla jsem, že nikdy nezeslábne. „Roman je doktor.“

Roman zrovna pomáhal stěhovákům vyložit naši jedinou pohovku. Můj manžel nebyl ten typ člověka, který jen postává a sleduje, jak pro něj jiní pracují.

Roman se chopil pohovky společně s nejmladším, nejsvalnatějším a nejdůkladněji potetovaným stěhovákem. Se sedačkou v rukou se klopýtavě vydali po krátké příjezdové cestě vysypané štěrkem.

Sally Berryová je potěšeně sledovala.

„Vítejte, pane doktore,“ usmála se.

Věděla jsem, že lidé ve společnosti lékařů rádi tráví čas. Důvěřují jim. Respektují je. Přítomnost lékařů je uklidňuje. Zároveň mi však bylo jasné, že Sally by domácí med přinesla každým novým sousedům, ať už by šlo o kohokoli.

„Já med miluju,“ ozval se Roman od vzdálenějšího konce pohovky. Byl mírně zadýchaný, ale to nacvičené chování k pacientům mu šlo stále bezvadně. „Moc vám děkujeme.“

Oslnivě se na nás usmál.

„Vážně doufám, že tady budete šťastní,“ oplatila mu Sally zářivý úsměv. „Z Gardens nikdy nikdo neodejde.“

„A proč by taky někdo odcházel?“ popadl Roman dech.

„Je tu čistý vzduch. Žádná kriminalita. Dobré školy. Tolik prostoru k žití. Tohle si za stejné peníze ve městě nekoupíte. Proč by se odsud chtěl někdo odstěhovat?“

Zní jako realitní makléř, pomyslela jsem si, když s pohovkou zašli dovnitř. Ošklivá myšlenka. Já však věděla, že to všechno Roman neříká jen ze zdvořilosti vůči naší nové sousedce. Pořád se snažil náš nový domov prodat mně, jako by mě bylo ještě potřeba přesvědčovat.

Protože bylo.

Strašně jsem chtěla, aby pro nás byl tenhle den šťastný. Chtěla jsem pro nás nový začátek. Abychom mohli zapomenout na minulost a tak dále.

Jenže pro mě nebyl dnešek stejný jako pro Romana. Můj manžel se stěhoval domů. A já si připadala jako v exilu.

Roman vyšel z domu ven, postavil se vedle mě, a zatímco těžce oddechoval, zahleděl se na ulici s jakýmsi obdivným pohledem v očích. Paprsky letního slunce zalité sousedství Castle Gardens (i když jsem ještě nikoho neslyšela ho nazvat jinak než jen Gardens) jako by toho odpoledne vypadlo přímo z měšťáckého snu o venkově. Sallyina chatička s doškovou střechou ovinutá všemi těmi keříky růžového oleandru musela původně sloužit jako domek pro nějakého strážného, údržbáře nebo sloužícího. Roman na domek hleděl s udiveným úsměvem, jako by byl postavený z perníku.

Kromě Sallyiny růžové chaty stály v Gardens čtyři další medově zbarvené domky, na každé straně dva. Všechno to byly domy v cotswoldském stylu jako z pohlednice, každý trochu jinak veliký. My jsme měli ten nejmenší.

Na vzdálenějším konci sousedství se tyčilo panské sídlo. Bylo mnohem starší a rozlehlejší než ostatní domy a jeho kamenné zdi obrostlé temně zeleným psím vínem nesly vlivem několika století navíc odstín o něco tmavší, barvou připomínaly spíš len než med. Z domu dýchal duch jakési ztracené Anglie minulého století.

Velký dům stál stranou od zbytku sousedství za železnou bránou postavenou pro kočáry tažené koňmi, ne pro auta. Podél šedé příjezdové cesty lemované vysokými stromy, jež jsem nedokázala pojmenovat, stoupal směrem k domu mírný svah porostlý dokonale zastřiženým trávníkem, o něž někdo musel pečovat nůžkami na nehty. Celá budova vypadala jako velkolepé sídlo z gotického románu, které jen čeká, až ho někdo probudí ze zakletého spánku.

Roman si vedle mě povzdechl a já se o něj opřela.

Uprostřed šedé zimy nejspíš Gardens o nějakou část romantického vzhledu přijdou, ale o takovém nádherném srpnovém dni pod modrou oblohou s vůní čerstvě posekané trávy ve vzduchu a slunečními paprsky, které něžně zahřívaly bledě žluté kamenné stěny, tu bylo překrásně. Náš nový domov, pomyslela jsem si.

Pak jsem na hřbetu ruky ucítila něco tak jemného, že jsem to nejprve měla za letní vánek. Ale ve skutečnosti mi na ni dosedla včela, bezpochyby ji ke mně přilákala sklenice domácího medu, a já zadržela dech a čekala, až mě bodne. Včela jako by se rozhlížela kolem a snažila se zorientovat. Křidélky rozmazaně třepotala, točila jako maličký vrtulník a inkoustově černé nožičky jí podivně škubaly a vykopávaly do stran.

„Lidské bytosti se mají od včel hodně co učit,“ poznamenala Sally s očima upřenýma na mou ruku a dávala mi jasně najevo, že mě nesmí ani napadnout včelu plácnout. „Jejich pracovitost. Smysl pro povinnost. Soucit a obětavost. Včely věnují celý život službě většímu dobru. Jsou zosobněná houževnatost!“

Včela mi z ruky náhle vzlétla a klikatě se rozletěla k modré obloze bez jediného mráčku. Zatímco jsme ji sledovali, Roman mě objal kolem pasu a já ucítila nejen jeho kolínskou mísící se s potem, ale i vůni naděje, kterou k tomuto místu upínal a jež z něj neustále čišela.

Jeho radost mě dojala a usmála jsem se. Roman se zazubil, zvedl mě do náručí a Sally Berryová začala tleskat a stěhováci jásali, zatímco mě manžel nesl přes práh do toho domu snů, vstříc naší druhé šanci vybudovat si šťastný domov, kde se pokusíme začít znovu.

2

Zahrada za domem byla úplná džungle.

Kdysi ji musel někdo milovat, lemovaly ji totiž drobné hřbitovy mrtvých květin, ale již dávno se jí zmocnila příroda, jíž jenom pomohl naprostý nedostatek péče. Tráva byla vysoká až po pás a u hlubší strany bazénu, který připomínal spíš rybník, ležela zčásti ponořená zhroucená treláž porostlá zčernalými růžemi. U zrezlých schůdků do bazénu ležely dvě vychrtlé lišky, které v odpoledních stínech vrhaných svěšenou vrbou nebyly skoro vidět. Hladina znečištěné vody stála o dobrý metr níž, než by správně měla.

Zrovna jsem si dávala přestávku ve vybalování a usadila se v koutku, který jsem objevila v zadní části horního patra, ve skrytém malém výklenku se sedačkou u okna tak akorát velkou pro dva lidi s šálkem čaje. Koutek byl velice malý a útulný, talíř s čokoládovými sušenkami už by se do něj nevešel. Tam jsem přemýšlela, kolik práce asi bude zkrocení té naší džungle vyžadovat.

Zahrada vedlejšího domu se naproti tomu pyšnila trávníkem hladkým jako kulečníkový stůl. Byl střídavě posekaný v dokonale rovných pruzích bledě a tmavě zelené a upravené záhony okolo něj hýřily barvami. Rostly tam bledě žluté prvosenky japonské, čerstvě vykvetlé bílé růže a kolem vysokých plotů se proplétala fialová vistárie. Zahradníci v čistých zelených uniformách tiše zalévali a zastřihávali, tvarovali a opečovávali, zatímco v sytě modrém bazénu jako z plátna Davida Hockneyho, na jehož povrchu nebylo nic než odlesky letního slunečního svitu, plavala pomalu sem a tam mladá žena. Byla vysoká a opálená, vlastně ne, byla to míšenka. Vypadala jako jedna z těch přírodou obdařených dívek, jaké jsem kdysi fotila do módních časopisů, která ale o deset let zestárla a teď si našla velmi bohatého manžela. Kráska odvedle si přes kostnatá ramena přehodila bílou osušku, zadívala se do mobilu, pomalu obešla bazén a vrátila se do medově zbarveného domu. Zahradníky, kteří se nejspíš museli přemáhat, aby na ni nezírali, u toho zcela ignorovala. Stěhováci i s autem byli už několik hodin pryč. Roman vybaloval v naší ložnici v přední části domu, skládal obsah všech krabic ven a snažil se všechno stihnout hned, jako by bylo možné se vybalit za jediný den. Já se ale dívala na kontrast mezi těmi dvěma zahradami a potřebovala jsem se k tomu napít něčeho studeného, alkoholického a růžového. Sešla jsem dolů do kuchyně k velké černé americké ledničce, která byla až na lahev Léoube, mého oblíbeného vína, úplně prázdná. Chvilku mi trvalo, než jsem našla krabici s vývrtkou, a ještě déle mi trvalo najít sklenice na víno. Ale než ze schodů sešel i Roman, stihlo mi rosé navodit příjemné opojení.

„To víno je bio,“ řekla jsem. „Je zdravé.“

Nadzvedl obočí, usmál se a nic neřekl. Nebyla jsem jediná, kdo se ten den snažil. Roman neměl rád, když jsem pila před západem slunce. Do další skleničky na víno si natočil vodu z kohoutku a celou ji vypil. Pak si natočil další a sedl si ke mně k dlouhému kuchyňskému ostrůvku s mramorovou deskou, jenž dominoval celé místnosti. Kuchyňský ostrůvek. Přejela jsem po skvrnitém kameni rukou. Ostrůvek jsme ještě nikdy neměli. Náš nový dům vypadal zvnějšku malebně a venkovsky, charakteristicky okrový cotswoldský kámen oživoval pestře barevný oleandr a vistárie, zato vnitřek byl plný nejmodernějších technologických vymožeností a luxusního vybavení z mramoru, žuly a skla. Připili jsme si vínem a vodou a mě sevřelo u srdce jako vždy, když jsem se podívala na manželovu tvář.

Dárek na přivítanou od Sally Berryové stál mezi námi.

„Opravdu může med vydržet tisíc let?“ zeptala jsem se. Roman okamžitě přepnul do vědátorského módu.

„Dokud ho necháš zavřený, tak ano,“ potvrdil. „Med nemá žádné datum spotřeby. Je to věda. Nízká vlhkost, vysoká kyselost, peroxid vodíku. Včely mávají křídly a vysušují ho, takže se nikdy nemůže zkazit. Má trvanlivost až do konce vesmíru. Navíc je to přírodní náplast. Můžeš si ho dávat na popáleniny nebo řezné ranky, protože na medu se nikdy nic nerozmnoží. Jen si musíš dávat pozor na vedlejší účinky.“

„Jaké?“

„Možná od něj budeš trochu ulepená.“ Praštila jsem ho do ramene.

„Na zahradě za domem máme bazén,“ oznámila jsem.

„Viděl jsi ho? A taky neproniknutelný prales.“

„Ano, okolo toho bazénu budeme muset nechat postavit plot,“ přikývl.

To byl celý Roman. Vždycky počítal s katastrofou a vždycky se jí snažil předejít.

Přesvědčila jsem ho, aby si se mnou na oslavu našeho nastěhování dal půl sklenky vína, a on zase přesvědčil mě, abych s ním ten den ještě chvíli vybalovala. V ložnici jsme měli trojitou vestavěnou skříň od stropu až k podlaze. Do první části jsem pověsila své oblečení na konec léta, do druhé zase Romanovy obleky od Paula Smithe a košile od Prady – můj manžel byl elegantní fešák –, ale dveře třetí části, té úplně vpravo, se nechtěly otevřít.

„Zatlač,“ poradil mi Roman s tajuplným úsměvem ve tváři.

A tak jsem zatlačila a třetí dveře se otevřely směrem ke mně. Nenacházela se tam však skříň, nýbrž malá místnost. Připomínala spíš větší celu. Roman mě s přetrvávajícím náznakem úsměvu sledoval. Vína se skoro nenapil. Uvnitř nebylo nic kromě rozkládací pohovky a staršího pracovního stolu s monitorem, klávesnicí a jakýmsi videorekordérem.

Zatřásla jsem hlavou. „Co to má být?“ Roman se na mě zakřenil. „To je Narnie!“

„Nepamatuju si, že by se nám někdo z realitky zmiňoval o Narnii.“

„Ona totiž nevěděla, že tady je,“ vysvětlil Roman.

Na tu makléřku jsem si pamatovala. Bylo to líbivé mladé děvče s drobným úšklebkem plným nezasloužené důvěrnosti, které toho namluvilo stejně tolik o dětech jako o nemovitostech. Máme děti? A plánujeme brzy „založit rodinu“? Jako bychom už teď rodina nebyli! Jako by správná rodina nemohla existovat bez dětí. V okolí jsou skvělé školy, začala básnit, než si všimla výrazu mého obličeje a rychle změnila téma. K srdci mi moc nepřirostla.

„Tenhle prostor jsem tu viděl, když jsem přišel sám, tehdy podruhé s její šéfovou,“ pokračoval Roman. „Copak jsem ti to neříkal? Myslel jsem, že ano.“

„To jsi mi rozhodně neříkal, Romane.“

Vešla jsem do místnosti, stiskla náhodnou klávesu na klávesnici a monitor se probudil k životu. Objevilo se na něm devět malých obrazovek ve třech řadách po třech, které ukazovaly černobílé záběry zadní části domu, přední části domu, ulice před domem, schodů a kuchyně, vlastně úplně všeho od vjezdu do Gardens až po velké panské sídlo na konci cesty. Poklepala jsem na stěny místnosti. Připadaly mi jako z oceli.

„Já vím, co to je,“ řekla jsem. „To je domácí úkryt.“

„Tak tomu neříkej,“ zamračil se na mě Roman, jako bych mu kazila nějaký krásný okamžik. „Je to bezpečnostní místnost.“

„K čemu potřebujeme bezpečnostní místnost?“

„K ničemu! Můžeme ti z ní udělat studio. Můžeš si sem dávat věci na focení. A pověsit si sem Dorotheu Langeovou. A všechny ostatní fotky.“

Zamyslela jsem se nad tím.

„Ty opravdu víš, jak na holky, viď?“

Moje Dorothea Langeová byla zabalená ve velké kartonové krabici, kterou jsme vezli na zadním sedadle našeho auta, protože byla příliš drahocenná na to, abychom ji svěřili do rukou stěhovákům. Většina lidí ji nejspíš neznala jménem, ale s její prací se nepochybně setkali, Dorothea Langeová vyfotila několik z nejslavnějších fotografií velké hospodářské krize. Nejproslulejším dílem Dorothey Langeové byla právě fotografie, kterou jsme nyní opatrně vybalili z krabice, Kočující matka z roku 1936.

Mladá žena s tváří hluboce zvrásněnou obavami hledí do dálky, zatímco dvě z jejích dětí jí visí na obnošených šatech. Oblečení mají potrhané a pohled na jejich zoufalství člověka tne do živého i o téměř sto let později. Žena si drží ruku u pravé, sluncem spálené tváře a z jejího gesta je cítit utrpení milionů lidí. Je to strašlivý a zároveň nádherný obrázek, který Langeová pořídila v táboře migrantů v Kalifornii.

Roman mi ji pomohl pověsit na zeď.

Fotografie měla rozměry 60 krát 75 centimetrů, ta nezapomenutelná tvář byla tedy v životní velikosti. Pořídila jsem si tisk vytvořený suchým želatinovým procesem na papíru s barytovou podložkou a byla jsem si dobře vědoma ironie toho, že tohle vyobrazení lidského utrpení vlastním vyhotovené tak nákladným způsobem v limitované edici ve výstavní kvalitě. Jenže tohle přesně byl typ fotografie, o jakých jsem snila, že je jednou budu fotit, a to ještě předtím, než se mi do cesty připletl život.

Pak jsme vybalili ještě dvě o něco menší zarámované fotografie. Nejprve Kokainové doupě od Sandyho McKaye, mého dlouholetého mentora, učitele a přítele. Snímek plný drogami zpustošených tváří zírajících ven z pološera vyfotil Sandy v jedné zchátralé budově na okraji města.

Nakonec jsme rozbalili mou fotografii nazvanou Kuřecí vývar, obrázek muže bez domova, který čekal ve frontě na večeři. Vyfotila jsem ji toho večera, kdy jsem poznala Romana. Tehdy jsem se snažila stát příští Dorotheou Langeovou nebo Sandy McKayem, a tak jsem fotila v hostelu pro lidi bez střechy nad hlavou. Roman byl tehdy idealistický student medicíny pracující pro charitu, která lidi žijící na ulici učila základy první pomoci. Později jsem musela začít brát veškeré zakázky, co se mi naskytly, z velké části módní fotografie, z menší části focení ve firmách, a dokonce i pár svateb, protože jsem potřebovala finančně podporovat přítele během studií na medicíně. Musela jsem vydělávat i potom, co se Roman stal mým manželem a jakožto začínající lékař pracoval na pohotovosti v nemocnici v centru města, kde se každý večer v roce (a tím myslím opravdu každý večer) musel starat o oběti útoků bodnou zbraní, zatímco já fotila ženy tak nádherné, jako byla ta koupající se krasavice odvedle.

Drželi jsme se za ruce a chvíli jsme Kuřecí vývar obdivovali. Některé páry měly písničku, která jim den jejich seznámení připomínala. Já s Romanem jsme měli fotku bezzubého muže čekajícího na misku polévky zdarma.

„Bude nám tady dobře,“ řekl Roman. „Slibuju. Je to nový začátek a tak dále.“ Odmlka. „Slyšela jsi přece naši novou sousedku. Sally? Odsud nikdy nikdo neodejde.“

Souhlasně jsem se usmála. Ale té noci, zatímco Roman spal spánkem spravedlivých po celodenní námaze, se mi myšlenky v hlavě ne a ne zastavit.

Na oknech v ložnici jsme neměli žaluzie ani závěsy, byla to jedna z deseti tisíc položek na našem seznamu úkolů na další den, a po stropě se nám pomalu plazilo blikající oranžové světýlko dodávky bezpečnostní služby hlídkující v okolí.

Vždyť to přece nemohla být pravda. Roman už zase mluvil jako realitní makléř.

Nemohla být pravda, že z Gardens nikdy nikdo neodejde. Nemohla být pravda, že každý, kdo se sem nastěhuje, tu žije šťastně až do smrti. Protože jestli z Gardens nikdy nikdo neodchází, co se pak stalo s lidmi, co tady bydleli před námi?

Zbytek víkendu nám zabralo se do domu zcela nastěhovat. Volali jsme dodavatelům energií, jejichž předem nahrané zprávy nás ujišťovaly, jak důležití pro ně jsme, bohužel však zrovna vyřizovali neobvyklé množství hovorů. Přitom jsme rozbalovali hotové himaláje kartonových krabic, které se nadále tyčily ve všech místnostech, a u toho jsme se s Romanem snažili být k sobě shovívaví, dokud se venku nezačalo stmívat, a pak jsme si objednali jídlo z rozvozu, a zatímco jsme na něj čekali, strašně jsme potřebovali velkou sklenici rosé.

Nebo jsem to byla jen já?

Roman se zrovna sprchoval, když jsem svou druhou sklenici vína převrhla a uviděla rýhy na zápraží naší ložnice.

Jak to, že jsem si toho předtím nevšimla?

Na naleštěné dřevěné podlaze jako by byly škrábance od drápů vyryté hluboko do povrchu dřeva, jako když se pes urputně dožaduje, aby ho někdo pustil ven.

Nebo kdyby člověk bojoval o holý život.

3

Sobota 30. srpna

Venku běhal otec se synem.

Z okna ložnice jsem sledovala, jak vyklusali mezi domy v Gardens. Za poměrně mladým otcem běžel hubený chlapec zhruba uprostřed puberty, který si právě procházel tou nemotornou, vytáhlou fází dospívání, a po jeho boku vesele funěl černý pes neurčitého plemene. Muž i chlapec na sobě měli maskáčové tepláky a zářivě žluté tričko podobné těm, jaké nosí závodníci Tour de France, aby je náhodou nesrazil autobus, u sladěných cvičebních úborů však podoba končila. Otec byl svalnatý muž s nakrátko zastřiženými vlasy a tváří zardělou rozprouděnou krví a čerstvým vzduchem venku. Něco mi na jeho pohledné tváři přišlo v nepořádku, ale nedokázala jsem říct co. Vypadal extrémně fit, jako by dokázal běhat věčně. Ale jeho syn, vyzáblý patnáctiletý nebo snad šestnáctiletý chlapec, na svůj věk drobný, se očividně trápil. Když se na příjezdové cestě domu vedle Sallyiny růžové chaty zastavili, zjevně ho něco velmi bolelo. Ruce měl v bok, v pase byl zlomený a dlouhé tmavé vlasy mu padaly do obličeje. Bylo to pozoruhodné, tak moc se od sebe lišili, a přitom šlo nepochybně o otce se synem. Muž chlapce povzbudivě poklepal po zádech, objal ho kolem ramen a společně se vrátili domů.

Kéž bych tak u sebe měla foťák, pomyslela jsem si. Dorothea Langeová by ten moment zachytila.

Z domu na druhé straně Sallyiny chaty vyšla uspěchaně vyhlížející podsaditá žena s divokou kudrnatou hřívou. Následovala ji hezká, přibližně sedmnáctiletá dívka s blond vlasy ledabyle sčesanými do volného drdolu. Oblečená byla na nedělní ranní fotbalový trénink a za sebou rozmrzele táhla cello v sytě červeném pouzdře, jako by vyhazovala opilce z hospody.

Žena se podívala na hodinky a pak své dceři, nedobrovolné hudebnici a sportovkyni, něco ostře sdělila. Nasedly do zbrusu nového range roveru a pádily pryč.

Typické nedělní ráno v Gardens, pomyslela jsem si. Běhání, hra na hudební nástroje a skupinové sporty. Všichni se soustředí na zdokonalování sebe sama.

Roman byl v práci. Přesněji řečeno byl v ordinaci a připravoval se na zítřek. V pondělí ráno měl začít pracovat v ordinaci praktického lékaře „ve vesnici“, jak se v Gardens říkalo, a tak se rozhodl s novými prostory seznámit den předem, aby se další den mohl rovnou pustit do práce. Rozloučil se se mnou polibkem na tvář a neurčitým slibem, že mi zavolá a domluvíme se, co s obědem.

Hromada krabic stále čekajících na vybalení mě děsila, a tak jsem si uvařila kávu a vrátila se zpátky nahoru do svého studia, kde jsem ji pod ostražitým dohledem Kočující matky začala usrkávat a u toho jsem zapnula monitory.

Devět malých obrazovek se probudilo k životu.

V Gardens se nic moc nedělo. Myslela jsem, že možná v bazénu vedle nás zahlédnu tu krásnou ženu, ale zahrada zela prázdnotou. U Sallyiny chaty ani u velkého domu na konci cesty nebylo nic k vidění. Po běžecké dvojici otce a syna ani stopy. Zahleděla jsem se na přerostlou džungli v zahradě za naším domem a přemýšlela jsem, kde s jejím mýcením začít.

A pak jsem ve stínech zhroucené treláže s růžemi pod skleslou vrbou uviděla mužskou tvář.

Nehýbala se.

Někde ve vysoké trávě stál kamenný buddha, taková ta socha, kterou si lidé dávají na zahradu, aby si tak domů přitáhli pozitivní energii a odráželi negativní síly, jakási fengšuej verze zahradního trpaslíka pro duchovně osvícené, a já si na chvíli myslela, že se dívám právě na něj, na kus napůl pohřbeného zahradního vybavení.

Ale pak si tvář zvedla k očích telefon. A muž si náš dům zezadu vyfotil.

Náhle zděšená jsem z bezpečnostní místnosti vyběhla do výklenku v zadní části domu. Zahleděla jsem se do zahrady. Ať už tam byl kdokoliv, dal se do pohybu a začal se brodit vysokou travou, která obklopovala bazén. Před sebou nadále držel telefon a fotil jeden snímek za druhým.

Přibližoval se.

Tvrdě jsem zabušila na okno.

Muž zvedl oči a na místě zkameněl, jako by uviděl ducha. Pak se otočil, propletl se mezi stromy na konci zahrady a utekl do pole za nimi. V tu chvíli zazvonil domovní zvonek. Došla jsem dolů otevřít dveře a srdce mi divoce bušilo. Stála tam kráska z bazénu odvedle a žena s dcerou mnoha talentů.

Usmívaly se na mě.

„Jen jsme se přišly zeptat, jestli jste už dostala med,“ řekla žena z domu vedle nás.

Člověk by neřekl, že zrovna ony dvě budou kamarádky. Willow, překrásné ženě z bazénu, ještě nebylo ani třicet. Bývala modelkou v Paříži, dokud nepotkala svého manžela Guye, kterému se podle všeho povedlo vydělat si v raném věku jmění společně se spolužáky nadšenými do technologií. Krissy byla o deset let starší Američanka, hezká žena, která se celý život trápí kvůli své váze. Dříve pracovala u banky Lehman Brothers jako investiční analytička, ať už to znamenalo cokoliv.

„A pak přišla GFC a všechno šlo do prdele,“ vysvětlovala, když jsme se všechny tři usadily u kuchyňského ostrůvku.

Nejspíš jsem vypadala zmateně.

„KFC?“

„GFC,“ usmála se a obrátila oči v sloup, ale ne otráveně.

„Žádné KFC. O kuřecí křidýlka tehdy nešlo. Přece 2008, velká finanční krize? GFC je zkratka pro Great Financial Crisis. Nic ti to neříká?“

Ve městě by se nikdy nespřátelily, pomyslela jsem si. Krissy vystudovala práva na Harvardu a Willow zase získala akorát maturitu z vedení domácnosti za to, jak dobře se starala o křečka, a jakmile se školní brána pootevřela, namířila si to do Paříže.

Ne, ve městě by z nich kamarádky nikdy nebyly, potkaly by tam příliš mnoho lidí svého věku, stejného původu a se stejnými zkušenostmi. Měly by tam příliš mnoho příležitostí k seznamování. Tady v našem privilegovaném koutku venkova však tvořily Willow s Krissy nerozlučné duo.

Navzájem si dokončovaly věty, společně se smály v dokonalé harmonii, vyměňovaly si významné pohledy, sdílely soukromé vtípky. Sally a její med byly podle všeho zdrojem nekonečné zábavy. Nadšeně si mou sklenici prohlížely.

„Včela je zosobněná houževnatost!“ smála se Krissy.

„Lidé se od nich mají hodně co učit!“ chichotala se Willow.

Vzaly mě do vesnice na brunch. Ve skutečnosti to žádná vesnice nebyla, šlo jen o dvě dokonale upravené ulice plné kaváren, restaurací a obchodů se starožitnostmi, řeku s bílými labutěmi a skupinou unavených veslařů, kteří po ní pluli, náves s popadanými kaštany a nad tím vším malý kopec zastavěný směskou malých domů v barvách mléka a medu.

Do vesnice to z Gardens bylo patnáct minut pěšky a tři minuty autem, s tím, jak Krissy range rover řídila, snad i míň. Zamířily jsme k řece do podniku s názvem Čajovna na trati, kde je mladý personál už dobře znal.

Styděla jsem se, připadala jsem si trochu jako nová žákyně ve škole, ale obě ženy rychle navodily příjemnou atmosféru. Willow nebyla ta krásná ledová královna, jakou se na první pohled zdála být, a z Krissy, rodilé Newyorčanky, která se do Británie přestěhovala zhruba před dvaceti lety kvůli magisterskému studiu na Londýnské škole ekonomie, sálala jakási velmi neanglická vřelost. Upíjely jsme kávu a přitom se mi dostalo úvodní přednášky o Gardens.

Panské sídlo na konci cesty patřilo jednomu staršímu akademikovi a jeho geniální manželce, profesorovi a doktorce Hallovým. Nebo to snad byl doktor a profesorka? Sally Berryová se na festivalu ve Woodstocku vyspala s Jimim Hendrixem. Muž, kterého jsem viděla běhat se synem, byl svobodný otec Ben a chlapec se jmenoval Oscar. Jejich černý pes byl Buster.

„Ben vychovává Oscara sám?“ Willow a Krissy si vyměnily pohled.

„Juno, Benova manželka, tedy vlastně exmanželka, mu utekla,“ vysvětlila Willow. „Asi před rokem.“

Vyměnily si další pohled a podle všeho se rozhodly mi prozradit i detaily.

„Zamilovala se do instruktora jógy,“ pokračovala Krissy.

„Byl to kus mužskýho, Brazilec jménem Paulo.“

„Manolo,“ opravila ji Willow. „Žádný Paulo. Proč se ti to pořád plete?“

Krissy zavrtěla hlavou.

„To ty vzpomínky na Manolovy legíny, nějak mi vždycky zavaří mozek. Ty zesílené švy, elastický pásek, speciální díl v rozkroku…“

Naklonily hlavy k sobě a rozchechtaly se.

„Neměly bychom se tomu smát,“ zvážněla náhle Willow.

„Pro Bena s Oscarem to bylo strašné.“

„Juno utekla s Manolem do Londýna, aby si zlepšila psa hlavou dolů,“ řekla Krissy. Hleděla na Willow, která nehnula ani brvou. „Touhle dobou už jí musí jít skvěle.“

„Sally tomu říkala smíšené manželství,“ pokračovala Willow. „Místní kluk, Ben, si vzal holku z města, Juno. A to podle naší Sally nikdy nemůže fungovat.“

„Jenže Juno to v životě neměla lehké,“ upozornila Krissy. „Její matka byla na něčem závislá. Na pití? Nebo na drogách?“

Willow pokrčila rameny.

„Juno říkala, že brala všechno, co sehnala.“

„A její táta byl už dávno v tahu, nebo ho možná ani nikdy nepoznala. Měla ještě mladšího bráchu, ale pak šli do pěstounské péče a stát je rozdělil. Celý život se musela potýkat se spoustu nechtěné pozornosti od mužů. A pak se seznámila s Benem.“

„Juno říkala, že to byl první muž, který jí kdy řekl, že je krásná.“

„Jenomže jejich lásce nebylo přáno,“ řekla Krissy.

„Velká škoda,“ navázala Willow. „Juno byla totiž skvělá matka. Oscara naprosto zbožňovala. Nikdy si neber prvního chlapa, který ti řekne, že jsi krásná.“

„Tobě se to snadno řekne, Willow,“ ohradila se Krissy.

„Já na něj ještě pořád čekám.“

Vyprskly dokonale harmonickým smíchem.

Já hleděla z okna ven na řeku. „Matka, která opustí dítě,“ přemýšlela jsem nahlas. „To se často nevidí.“

„Stává se to,“ pokrčila rameny Krissy.

„A ty jsi neviděla, jak Manolo vypadal,“ dodala Willow.

„Chudák Ben,“ povzdechla si Krissy. „Odvádí s tím klukem skvělou práci. A to to s Oscarem nemá úplně nejjednodušší.“

Pak jsme si povídaly o sobě navzájem a vykládaly si ty klasické seznamovací historky, které si lidé říkají, když se poprvé poznají.

Manželovi Willow, o němž jsem pojala dojem, že je vážně bohatý, se podařilo v digitálním světě narazit na zlatou žílu.

„Guy měl v Jihoafrické republice menší dědictví po rodičích a jeho kamarádi zase měli sny a geniální mozky. Znáš Mata – chan, tu influencerku z Instagramu?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„No, Guyovi kamarádi ji vynalezli a Guy jim poskytl vstupní kapitál. Mata – chan radí teenagerům s jejich problémy. Je to napůl Korejka a napůl Kubánka. Je patronkou všemožných populárních charit a hnutí. Už ji podporuje pár dost významných firem.“

Trochu jsem se v tom ztrácela. „Počkat. Takže ona není opravdová?“

„Vygoogli si virtuální influencery na Instagramu,“ odpověděla mi Krissy. „Hned ti vyskočí.“

„Guy se nechal poměrně brzy vyplatit. Příliš brzy,“ dodala Willow s vykuleným výrazem v okouzlující tváři.

„Moc jí nelituj,“ usmála se na mě Krissy. „Guy je v balíku. Tady se bavíme o rozdílu mezi boháči a boháči s jachtami.“

„Krissy, ti kluci, co je Guy znal ze školy, se pravidelně objevujou na seznamech nejbohatších lidí!“ vysvětlovala Willow. „Tady jde o rozdíl mezi těmi, co létají první třídou, a těmi, co mají soukromé tryskáče.“

„Tak tomu říkají, viď?“ odvětila Krissy. „Škola. Chodils taky do školy? Čímž myslí Eton. To je neskutečné. Jako by to byla jediná škola v zemi! Jediná škola na světě!“

Řekla jsem jim o tom, jak jsme se poznali s Romanem, já, mladá fotografka, která se snažila zachytit beznaděj lidí bez domova, a on, idealistický student medicíny, který pracoval s chudými lidmi pro bono. A jak se naše pohledy setkaly přes dav lidí ve vývařovně.

Byl to roztomilý příběh, a kdybych stále žila svůj starý život ve městě, cítila bych potřebu jim vysvětlit, že Roman si našel soukromou ordinaci až teď, po letech strávených ošetřováním obětí útoků bodnou zbraní na pohotovosti v centru Londýna a dalších letech jako zoufale špatně placený obvodní lékař pracující v sociálně slabé čtvrti pod státním systémem zdravotní péče.

Ale Willow a Krissy na tom nezáleželo.

Měly radost, že mladý a pohledný doktor Wade nahradí neoblíbeného doktora Coxe, který odcházel do důchodu, a stane se tak novým lékařem v místní soukromé ordinaci.

„Doktor Cox a ten jeho ledový stetoskop,“ otřásla se Willow.

Krissy mi pak pověděla příběh sousedství Gardens a velkého domu, který mu vévodil.

„To místo je zapsané už v Knize posledního soudu z dob Viléma Dobyvatele,“ řekla a v hlase jí byla slyšet jakási zbožná úcta, kterou jako Američanka k místní tisícileté historii chovala. „Stálo tam šlechtické sídlo, hospodářské budovy a pár chatrčí pro místní vidláky. V Sallyině chatě původně bydlel nějaký spolehlivý sluha nebo správce, který se staral o pozemky. Ale většina budov, které tam stojí teď, v nichž bydlíme my, pochází převážně z 20. století. Naše domy, nebo taky novostavby, jak se jim v Gardens říká, už jsou přes sto let staré. Vystavěl je tam nějaký finančník, který po krachu burzy v roce 1929 přišel o všechno.“

„Vylezl na budovu v londýnském Cheapsidu a skočil ze střechy,“ dodala Willow a nasypala si do flat white tři lžičky cukru. „Chudák.“ Pak se náhle rozzářila. „Nedáme si drink? Doufám tedy, že piješ, Lano.“

„Na drink je docela brzo,“ zasmála se Krissy. „I na tebe, Willow.“

A v tu chvíli, stejně jako u Sally a jejího medového daru, jsem znovu ucítila tu nenucenou vřelost svých nových sousedů. Ve městě bych nikdy nevyrazila na brunch s lidmi, které jsem poznala teprve ten den, a neřešila s nimi, jestli je na lahev vína ještě moc brzo.

„V zahradě za naším domem byl nějaký muž,“ řekla jsem. Vyměnily si pohledy.

„Napiš Goranovi,“ poradila mi Krissy. „To je hlídač z Gardens. Přesně od toho Gorana máme, aby si poradil s cizími lidmi v našich zahradách. Dám ti na něj kontakt. Nadiktuješ mi svoje číslo?“

Řekla jsem jí ho. Prsty jí přelétly po obrazovce telefonu.

„Goran bojoval ve dvou válkách,“ dodala Willow.

„Pochází z… teď nevím. Od Baltu nebo z Balkánu?“

„Já myslela, že je ze Swindonu,“ odpověděla Krissy.

„Všichni se na něj skládáme,“ vysvětlila Willow. „Každého půl roku dostanete fakturu.“

Na mobilu mi zapípal kontakt na Gorana. Hned jsem se cítila lépe. Vidět cizího muže v zahradě mě vyděsilo. Myslela jsem si, že tady budeme v bezpečí. Proto jsme se sem přece přestěhovali.

Abychom se zase cítili v bezpečí.

„Váš dům byl prázdný celé věky,“ řekla Krissy. „Lidi se tam občas protáhnou dírou vzadu v plotě. Tam je to samé pole. A chodí se dívat na dům. Na váš dům. Ale dovnitř nechodí, že ne, Willow?“

„Bývalo to horší,“ pokračovala Willow. „Daleko horší. Tehdy, však víš, když se to stalo.“ Nechápala jsem, o čem mluví.

„Když se co stalo?“ zeptala jsem se. „Kdo se na ten dům chodí dívat? A proč by se někdo chodil dívat zrovna na náš dům?“

Chvíli na mě zíraly. Pak pohlédly na sebe navzájem.

„Ty to nevíš, že ne?“ řekla nakonec Krissy. Otočila se k Willow. „Bože. Ona to neví.“

Krissy kývala hlavou a dál na mě hleděla.

„Ale vždyť se o tom mluvilo úplně všude,“ nechápala Willow. Najednou se zdála být rozrušená. Podívala se na svou kamarádku. „Jak to může nevědět?“

„Protože jsou určité věci, hodně věcí, o kterých ti realitní makléři nepoví,“ odpověděla Krissy. „Tady u nás to byla obrovská věc, byla to nejvýznamnější událost, jakou jsme zažili, ale jinde už se o tom nejspíš tolik nemluvilo. Proto vám lidi lezou do zahrady za domem.“

„Neviděla jsi, jaké to bylo těsně potom,“ vrtěla hlavou Willow. „Ti proklatí čmuchalové byli úplně všude. Civěli na nás na ulici. Všechno si fotili na ty svoje mobily. Užívali si utrpení jiných. Guy musel na pár z nich vytáhnout jezdecký bič a trochu jim pohrozit.“

„Zasraní šmíráci,“ ulevila si Krissy a v hlavě jí byl slyšet čistý Brooklyn. „Jsou to cvoci. Bahno internetu.“

Vzpomněla jsem si na cenu, za jakou jsme dům koupili. Byl příliš levný. Tehdy mi to nedávalo smysl. Ale teď už ano. Měla jsem to tušit. V našem krásném novém domě se stalo něco strašného.

„Řekněte mi to,“ pobídla jsem je. Zaváhaly, jako by nevěděly, kde začít.

„Stala se hrozná tragédie,“ řekla Krissy.

„Rodině, která tam bydlela před vámi,“ řekla Willow.

„Clutterovým.“

„Clutterovi byli úžasná rodina,“ pokračovala Krissy. „Bill pracoval jako pilot dálkových letů s Boeingy 777.“

„V uniformě vypadal jako hrozný švihák,“ dodala Willow. „A April byla letuška u Singapore Airlines. Nádherná holka. Zamlada vyhrála nějakou soutěž krásy, teď si nevzpomínám jakou.“

„Miss Kuala Lumpur 2000.“

„Bill a April měli syna, jmenoval se Josh a byl to krásný angloasijský kluk.“

„Josh byl o pár let starší než Sailor, moje dcera,“ řekla Krissy. „Měli k sobě hodně blízko. Vyrůstali spolu. Když byli malí, Bill jim vždycky vyprávěl úžasné historky o létání. Jak letěl deset kilometrů nad zemí ve vysokých zeměpisných šířkách a najednou se jeho letadlo ocitlo uprostřed polární záře. A jak, když létal z východu na západ, ze Sydney do Londýna, vídal nad Indickým oceánem dva východy slunce v jednom dni.“

„Clutterovi přemýšleli, že by se přestěhovali někam jinam. Do Cornwallu. Na Skotskou vysočinu. Do Jezerní oblasti. Někam pryč z Gardens.“

„Prosím vás,“ přerušila jsem je. „Co se stalo v našem domě?“

Krissy a Willow na sebe pohlédly.

„Všichni umřeli,“ řekla Willow.

„Bill Clutter přišel o práci zhruba ve stejnou dobu jako já,“ vysvětlovala Krissy. „V roce 2008, když šlo všechno do prdele. Během krize. Jenže pak, když šlo všechno do sraček v roce 2020, přišel Bill o práci znovu. A když se to stalo podruhé, zlomilo ho to. Chudák chlap. Prostě ho to zničilo.“

„Bill se nervově zhroutil,“ pokračovala Willow. „Rozhádal se s lidmi v Gardens. S námi všemi. Se všemi svými přáteli. Se všemi, kdo ho měli rádi, i s April a Joshem. Bral tehdy antidepresiva.“ Věnovala Krissy významný pohled.

„Starý doktor Cox vždycky předepisoval veselé pilulky trochu rychleji, než by měl.“

Čekala jsem a obavy se ve mně stupňovaly.

„Bill Clutter měl dvouhlavňovou brokovnici ráže 12,“ řekla Krissy. „To tady není nic neobvyklého. V Oxfordshiru je víc střeleckých klubů než v kterémkoliv jiném hrabství v zemi. Takže mít doma brokovnici není v našich končinách nic divného. Máme je všichni.“

Chtělo se mi utéct. Nechtěla jsem slyšet, co přijde dál. Ale ony se mi to chystaly říct.

„Před rokem vzal Bill Clutter brokovnici a zastřelil April ve spánku,“ řekla Krissy.

„Všichni jsme ten výstřel slyšeli,“ dodala Willow.

„Bylo to uprostřed noci, ale výstřel z brokovnice ráže 12 dokáže snadno probudit celou ulici,“ vysvětlila Krissy. „Než se nám podařilo hodit na sebe nějaké oblečení, Goran se už snažil vyrazit dveře. Pak jsme uslyšeli druhý výstřel, to Bill zastřelil jejich syna, to zabil Joshe. A pak, zrovna když Goran dveře vykopl, zastřelil Bill i sám sebe.“

Willow mávla na servírku a požádala ji o vinný lístek. Tu lahev vína jsme si nakonec přece jenom daly.

Já seděla beze slova jako omámená.

V našem novém domě zemřela celá rodina. A udělal to otec, zabil svou rodinu a pak sebe.

Když jsem se natahovala po sklence vína, ruka se mi třásla.

Nebylo divu, že nám na dům dali slevu.

„Tohle se stalo s rodinou před vámi,“ shrnula Willow.

„Stalo se to ve vaše domě, a proto si šmíráci chodí dělat fotky k vám na zahradu.“

4

Vyvraždění rodiny Clutterových Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Dne 1. listopadu 2020 v brzkých ranních hodinách zavraždil William Clutter svou manželku April Clutterovou a jejich 17letého syna Joshe Cluttera svou legálně drženou brokovnicí Browning B525 Sporter a následně pomocí této zbraně spáchal sebevraždu. William Clutter byl 40letý pilot dálkových letů, který byl propuštěn kvůli snižování stavů způsobenému poklesem leteckého průmyslu v roce 2020. Vzhledem k místu činu, který se stal v zámožné komunitě na oxfordshirském venkově, přilákalo vyvraždění rodiny Clutterových pozornost široké veřejnosti. Dalším důvodem bylo Clutterovo propuštění ze zaměstnání, které bylo připisováno ekonomickému poklesu v důsledku pandemie covidu – 19, známé také jako koronavirová pandemie. Tato událost vyvolala ve zdravotnické komunitě diskuse o duševních poruchách a o rutinním předepisování antidepresiv během období masového propouštění.

Související články:

Vražda

Vraždy rodin

Vraždy se sebevraždou

Mánie navozená antidepresivy

Bylo tam toho ještě daleko víc. Další informace o rodině Clutterových a o mužích, jako byl William Clutter, kteří se rozhodli, že jedinou cestou z temné propasti jejich zoufalství je vyhladit celou svou rodinu a pak sebe.

Willow měla pravdu. Clutterových byl plný internet. Stačilo to jméno napsat do jakéhokoliv vyhledávače a jejich tragická smrt se na mě vyvalila i se všemi hrozivými detaily.

Google návrhy

rodina Clutterovych vrazda

rodina Clutterovych dům

rodina Clutterovych místo cinu

Tak jak mi mohli uniknout?

Jak jsme s Romanem mohli o těch hrozných událostech nevědět?

Protože když William Clutter zabil svou rodinu a pak sebe, do zpráv se to sice dostalo, ale ne na moc dlouho, zcela upřímně to nebyla zpráva hodná titulní stránky a v žádném z médií to neprezentovali jako hlavní událost dne. Protože takové případy se stávaly příliš často.

Table of Contents

NOC MÉHO ÚTĚKU

ČÁST PRVNÍ LANA

1

2

3

4

ČÁST DRUHÁ ROMAN

ČÁST TŘETÍ LANA

ČÁST ČTVRTÁ ROMAN

ČÁST PÁTÁ LANA