František Niedl

Probuzena šelma

Vydala Moravska Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2023

© Moravska Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

Prvni vydani

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-1238-4  (epub)

ISBN 978-80-279-1239-1 (mobi)

1

Většinu zimy strávil Dabert zašitý ve francouzských Alpách v oblasti Grenoblu. Ale všechno hezké, mnohdy i to nejhezčí, člověka většinou časem omrzí. Byl to krásný odpočinek plný lyžování, pobytu ve fitku, plavání v krytém bazénu. Poskytl mu možnost fyzické regenerace, k níž během pobytu na výletní zaoceánské lodi Star of the East moc příležitostí neměl. Regeneraci po psychické stránce nepotřeboval, jelikož na její nestálost nikdy netrpěl. Chyběla mu však možnost plnohodnotného tréninku toho, čím se musel zabývat nedobrovolně na Star of the East, tedy střelbou, potažmo zabíjením lidí. Jistě, dostupná byla běžná sportovní střelnice, ale to bylo nedostatečné. On potřeboval taktickou, případně aby mohl cvičit v terénu. Ale nedělal si iluze. I kdyby chtěl v Alpách zkysnout navždy, stejně by si ho našli. I dříve měl pravidlo nezůstávat na jednom místě déle než dva měsíce. A skoro pokaždé, když toto pravidlo porušil, se něco neblahého přihodilo. A to neměl v patách rozběsněné bojovníky za…

Za co? Vždycky je dobré své konání schovat za nějaké vyšší ušlechtilé zájmy, například za Alláha. A díky tomu jako mávnutím proutkem už není člověk teroristou, ale božím bojovníkem. Což ospravedlňuje počínání, za kterým zůstanou davy obětí.

A Dabert, i když o to nestál, se přesně takovým připletl do cesty. Nyní se musí ukrývat – zatím. Ale nehodlá se schovávat až do smrti. Vlastně se jedná jen o takový oddychový čas, než… Než co? To byla otázka za vagon buráků. Než nadobro zmizí. I to se dá za určitých podmínek zařídit. Dabert si však nebyl jistý, jestli stojí o to, aby byl už navždy zmizelý. Ovšem možnost, že by se postavil do čela armády čítající jednoho muže – tedy jeho samotného – proti teroristické skupině čítající stovky, možná tisíce bojovníků, byla více než iluzorní.

Chtěl tomu dát ještě týden – ostatně sníh k lyžování byl dosud velmi kvalitní – a pak se rozhodne, jestli opravdu navždy zmizí nebo…

Jeho rozhodování mu usnadnil telefon.

„Ještě toho nemáš dost?“ zeptal se Jean-Pierre de Blanc, jeho někdejší zaměstnavatel, pro kterého i později občas pracoval. Především však mezi nimi panoval zvláštní druh přátelství, který se jenom těžko dal definovat. To on mu zařídil únik po oné nešťastné plavbě na Star of the East, když Dabert předtím postupně pozabíjel větší část vražedného komanda, které chtělo zlikvidovat nejen celou loď se vším živým na palubě, ale s ní vzít na cestu do nenávratna pokud možno ještě nějakou cennější kořist. Konkrétně letadlovou loď z arzenálu Velkého Satana, tedy USA. Bylo to poněkud naivní, protože taková letadlová loď je chráněna mnohem důkladněji než relikvie svatého Petra.

„Myslíš života?“

„To také. Kdybych si mohl myslet, že jsi silně věřící, čemuž nic nenasvědčuje, řekl bych si, že se pokoušíš skoncovat se životem. Ale jelikož sebevražda je jedním z nejtěžších hříchů, snažíš se to zařídit tak, aby to za tebe vykonal někdo jiný.“

„Buď spravedlivý, Jean-Pierre. Já se na tu plavbu nehrnul, to Joan mi zaplatila lodní lístek, abych si odpočinul, vyčistil si hlavu… Nevím od čeho? Taková blbost. Hned na začátku jsem uvažoval o tom, že si při nejbližším mezipřistání vystoupím a prvním letadlem poletím domů.“

„A to by bylo kam?“

„To nevím, to není podstatné. Taková zaoceánská výletní loď je neobyčejně pitomý umělý svět. Ale než na to mohlo dojít, vyskytli se na lodi ti teroristé, kteří měli na všechno úplně jiný názor.“

„Ovšem, ti teroristé. Mám takové indicie, že už zavětřili stopu.“

„Čí?“

„Čí asi?“

„Budou se mnou chtít uspořádat přebor v lyžování? Jen ať přijdou, jsem dost natrénovanej. A pokud vím, v končinách, odkud pocházejí, lyžování moc nedají.“

„Fajn. Tak jsme si pokecali. Ty se dneska sbalíš a zítra pro tebe přijede Steve Corbett. Vezme tě k nám.“

„Myslíš, že je to rozumné, vystavovat rodinu nebezpečí?“

„Sem si nikdo netroufne. Máme tu zabezpečení skoro jako v Elysejském paláci. Nebo jsi zapomněl?“

Samozřejmě že nezapomněl. Kromě jiných podnikatelských aktivit byla de Blancovým hýčkaným a preferovaným dítětem jeho nadnárodní bezpečnostní agentura Agence de Sécurité Internationale, zkráceně SIA, která působila nejen v Evropě, ale i v USA a v Africe.

„Stejně. Proč na sebe přitahovat pozornost. Víš, že nic nemůžeš zabezpečit stoprocentně, pokud nechceš, abyste všichni žili jako ve vězení. A ani tak si nemůžeš být ničím jistý. Pošlou ti na barák dron…“

„Začínáš být paranoidní.“

„Co madam, nebude jí to vadit?“

„Opovaž se ji takto oslovit, víš, že to nesnáší. Ostatně byl to její nápad.“

„Tak to nemám na vybranou.“

Černý range rover přijel před horskou chatu, kde byl Michael Dabert ubytován, v domluvených devět hodin. Dabert hodil na zadní sedadlo své tašky a sedl si vedle řidiče. Lyže neměl, protože bylo mnohem jednodušší si pronajmout dlouhodobě jakékoliv v servisním středisku – navíc perfektně připravené.

„Ahoj, gumo,“ pozdravil ho Steve Corbett, který přidal plyn, jen co Dabert dosedl. „Víš, že jsem si myslel, že se už nikdy neuvidíme?“

„To bys přežil,“ odsekl mu Dabert. Když žil v Santa Monice, založil de Blanc v Kalifornii pobočku SIA a Corbett, který skončil aktivní službu v Deltě, byl jedním z prvních, kteří byli zlanaření do de Blancovy organizace.

„Ostatně, co tě zaválo do Evropy?“

„Jen rutinní rotace, na které de Blanc tak lpí. Už jsem myslel, že tě neuvidím, když ses dal na potírání džihádu.“

„Vtipné.“

„Ale vážně. U kluků jsi opět stoupl, i když nevím, jestli teď to tvé zduřelé ego docela nepraskne.“

„Já bych se bez toho všeho docela obešel. Ale nevím, jak to přijde, že se na mě tyhle věci lepí jako…“

„Hovno na košili?“

„Jo, teď jsi na to kápnul. Radši se mi vyhýbej, jestli se chceš dožít vyššího věku.“

Projeli lesem a dál už pokračovali jen stromořadím z jilmů lemujícím cestu vedoucí k zámečku Le Rouget. Ležel uprostřed rozsáhlých soukromých pozemků v departmentu Grenoble. Ten pohled s pozadím Alp na Daberta vždycky zapůsobil. Rodinnému sídlu de Blancových se vyhnul osud mnohých jiných panských sídel, jejichž majitelé si museli na jejich provoz přivydělávat tím, že je dali v plen turistům nebo byli okolnostmi přinuceni je prodat. To však nebyl případ Jean-Pierra de Blanca. Kdysi postižený dětskou obrnou se neobyčejnou houževnatostí dokázal propracovat k tomu, že se naučil chodit i bez berlí. A se stejnou houževnatostí dokázal své podnikatelské aktivity pozvednout na velice prosperující.

U brány nebyla žádná strážní budka – to už bylo opravdovým přežitkem. Brána se otevřela a oni pokračovali po vyštěrkované cestě před hlavní vchod zámku. Dabert popadl svá zavazadla a zašklebil se na Cobertta. Ten se na oplátku pokusil vyrobit ještě odpornější škleb. Ve vstupní hale narazil Dabert na majordoma Fernanda, který měl původně v úmyslu otevřít Dabertovi vstupní dveře, ale Dabert byl rychlejší.

„Bod pro mne, Fernande,“ zazubil se Dabert.

„Vítám vás, pane Michaeli. To víte, mé nohy nejsou už tím, čím bývaly. Mohu vám vzít zavazadla?“

Dabert si obě tašky přitiskl na prsa, jako by se bál, že mu budou zcizeny. Ale pak se na Fernanda usmál a podal mu tu menší, aby mu udělal radost. Nastoupili do výtahu, který se s nimi vydal do druhého patra. „Víte, Fernande, jak dopadl inspektor Clouseau, když se chtěl ubytovat v jednom hotelu ve Švýcarsku?“

„Ovšem. Přistoupil k němu zloděj a zeptal se ho, jestli mu může vzít kabát. Načež mu s ním utekl. Ale to jste mi už, pane Michaeli, vyprávěl několikrát.“

„Jen jsem si chtěl vyzkoušet vaši paměť, Fernande.“

Došli ke dveřím Dabertova pokoje. Fernand je otevřel a vstoupil jako první. On to vlastně nebyl jen pokoj, ale takový malý apartmán. S obývacím pokojem, který sloužil také jako pracovna, ložnicí, kuchyňským koutem s barovým pultem a koupelnou. Dabert si odložil tašku na podlahu, přistoupil k francouzskému oknu a vyhlédl ven.

„Všechno v pořádku, pane Michaeli?“ zeptal se Fernand starostlivě.

„Zdá se, že ano. Alpy jsou stále na svém místě…“

„Ano, osobně jsem dohlédl na to, aby je nikdo nepřemístil,“ odpověděl Fernand, což byl při jeho upjatosti značný odvaz.

Jen občas se podařilo vylákat ho z jeho korektnosti. Dabertovi občas vymyslel nějaký ten otvírák: „Co dámy, jak se jim daří? Markýzova matka stále ještě mrtvá?“

„Pokud vím, tak se na tom nic nezměnilo.“

Matka Jean-Pierra byla čilá osmdesátnice, která vypadala na to, že to dotáhne na stovku, ale náhle to s ní seklo a bylo.

„A ostatní?“

„Vše při starém. Madam Fleur stále víc kouří a madam Gilberta se jí to stále usilovněji snaží rozmluvit.“

Fernand záměrně nezmínil Andreu, protože věděl, že Daberta zajímá především ta. Byly to takové jeho malé libůstky, které si, vzhledem ke svému postavení, dovolil, aniž by se zpronevěřil etiketě. Ale Dabert se jmenovitě nezeptal, čímž Fernandovi trochu zkazil radost.

„Díky, Fernande,“ poděkoval Dabert mile. „Můžete jít.“

„A pokud byste se chtěl zeptat na mademoiselle Andreu,“ nevydržel to nakonec Fernand, „tak ta je ve městě u lékaře s Filipem.“

„Nějaký nový přítel? A už tak nemocný, že by ho musela Andrea doprovázet k lékaři?“

„Promiňte, pane Michaeli, ale teď už to hrajete za čáru. Protože dobře víte, že pan Filip je synem mademoiselle Andrey.“

„Jistě, jen jsem byl roztěkaný. A ještě nosí plínky?“

„To nevím. Ani to, co je na tom tak důležitého.“

„No, připadne mi dost nemístné říkat někomu pane, když je zrovna v tu chvíli posranej.“

„Víte, že jste někdy nesnesitelný, pane Michaeli?“

„Tak proč mě sem pořád zvete?“

„Asi právě proto. Oběd se bude podávat přesně v poledne.“ Fernand se uklonil, chvíli couval a teprve u dveří se otočil a opustil pokoj.

Andrea byla jedním z Dabertových pomníčků. Když byla ještě dívenkou, byla unesena a jemu se podařilo ji vysvobodit. Od té chvíle k němu zahořela nekritickou náklonností, která přešla v lásku, v lásku k muži o dvacet let staršímu. Nakonec vše vygradovalo několika tragickými událostmi. Když zůstával Dabert chladným, našla si přítele, který však rychle vytušil, že je jen náhražkou, a díky své chorobné žárlivosti začal konat. První obětí byla Dabertova sousedka, která bydlela vedle něj, když si pořídil domek na Riviéře. Provozovala keramickou dílnu, a i když byla starší než Andrea, byla jí podobná. A jak se říká, potmě jsou všechny kočky černé. A tak místo Andrey omylem zastřelil ji. Vše mělo pokračování na Le Rouget. Vystřelil po Dabertovi a málem by ho dostal, pokud by nestřílel na jeho odraz v zrcadle otevřené skříně. Dabert byl přesvědčený, že bude pokračovat a že kromě jeho může zabít kohokoliv z rodiny. Vydat ho policii by nic nevyřešilo. Byl z bohaté rodiny a ti by jistě dokázali zařídit, aby ve vězení nestrávil celý život a Andrea by se mohla znovu ocitnout v ohrožení života.

A tak mu Dabert do ústí hlavně jeho pistole nacpal žvýkačku. Pak stačilo ho jen vyprovokovat a on, o vánočních svátcích, přede všemi, vystřelil na živý terč. Tím živým terčem byl právě Dabert. Ale neodnesl to on, nýbrž Andrein přítel Albert. Expanze šla směrem dozadu a Albertovi zmasakrovala obličej.

Tehdy Andrea s Dabertem odjela a žili spolu opravdu jako milenci. Vztah však neměl dlouhého trvání. Vypařil se a Andrea ho chtěla potrestat několika známostmi, až se nakonec vrátila domů, kde se jí narodil Filip, kterému budou teď dva roky. Otce nikdo nezná, snad kromě Andrey.

2

V jídelně byla shromážděná celá rodina, včetně Filipa, který seděl na zvláštní stoličce, tak aby dosáhl na stůl, a zároveň sebou nelupl o zem.

Dabertovi nezbylo než se s nimi jednotlivě pozdravit. Vždy aspoň poprvé po příjezdu se to vyžadovalo. Nejdříve políbil oboustranně Gilbertu a pronesl pár naučených frází o tom, že vypadá stále mlaději. Všichni věděli, že to není pravda, ale dobře se to poslouchalo. Něco podobného pronesl i směrem k tetě Fleur, poté co ji též k smrti zulíbal. S Jean-Pierrem si podali jen ruce. Od vzájemného líbání upustili, když mu Dabert sdělil, že má z tělesného kontaktu s jiným mužem blok.

Teď mělo přijít to nejtěžší – přivítání se s Andreou. Dabert si nebyl jistý, zdali místo polibku nedostane přes hubu. Ale nestalo se. Při líbání mu Andrea jen usykla do ucha: „Ty hajzle.“

Pak se Dabert přesunul k malému Filipovi, natočil si jeho židličku k sobě, udělal pukrle, políbil chlapci ruku a zeptal se ho: „Jak se daří, markýzi Filipe?“

Chlapec se rozesmál a vzápětí se k němu připojili všichni ostatní, včetně Andrey. Ledy byly prolomeny. Protože podle vžité představy ten, koho mají rády děti, nemůže být zlý člověk. Což není úplně tak pravda, protože mnozí nakonec skončili za mřížemi právě proto, že měli děti rádi až příliš. Tak to bysme měli, zamnul si Dabert pomyslné ruce. Hlavně aby si mladej nezvykl.

U de Blanců se vařilo vždycky dobře, to musel uznat. Ale netáhlo ho k nim jenom jídlo, ale na Le Rouget se dalo dobře relaxovat. A krom toho, ač si to odmítal přiznat, mu de Blancovi nahrazovali částečně rodinu, kterou už příliš dlouho neměl.

„Doufám, že se zdržíte déle,“ pronesla Gilberta. „Jean-Pierre se zmínil, že máte nějaké problémy.“

Andrea vyprskla smíchy. „Nějaké problémy? Řekla bych, že je Michael v pěkných srač…“

„To by stačilo, Andreo,“ okřikla ji matka. „Já bych to přežila, ale nebudeš přece takhle mluvit před malým.“

„Omlouvám se. To muselo být dost hustý,“ otočila se k Dabertovi, „když se vyjádřím slušně.“

„Upřímně?“ Dabert se rozhlédl kolem sebe. „Nejlepší by bylo, kdybychom se tady o těch událostech vůbec nebavili – kvůli vaší bezpečnosti. A já bych tu vlastně také neměl být, Gilberto. Zbytečně k vám přitahuji pozornost. A zmizím, jak to půjde nejdřív.“

„Nepřeháněj, Michaeli,“ pokáral ho Jean-Pierre otcovsky. „Takových situací jsi zažil…“

„Ale vždyť to není nic tajného,“ vložila se do rozhovoru Fleur. „Byly toho plné noviny, televize a všelijaké ty další kanály… Věřil byste, Michaeli, že jsme vás asi viděli, když už bylo po všem a loď plula pod eskortou k Suezskému průplavu?“ Fleur se odmlčela a čekala na Dabertovu reakci.

Nezbývalo mu než zareagovat. „Vskutku?“ zeptal se vlažně.

„Byl to otřesný pohled.“

„Na mě je vždycky otřesný pohled.“

„Ale to jsem neměla na mysli. Na tu loď byl otřesný pohled. Jak měla servaný bok, poničené balkony… A na jednom z nich stál muž s půvabnou ženou… A my jsme se s Gilbertou pořád dohadovali, zdali jste to vy, Michaeli.“

„Jistěže to byl on, Fleur,“ řekla Gilberta jistě.

„Takže byl?“ obrátila se Fleur na Daberta.

„Na to se mě nemusíte ptát. Stačilo, kdybyste se zeptali tady Jean-Pierra. On má totiž ve své agentuře takový přístroj na rozpoznávání obličejů, kterým…“

„Opravdu, Jean-Pierre?“ zeptala se jeho manželka.

„Proč jsi nic neřekl?“

„Na to, abych poznal Michaela, nepotřebuji žádný přístroj.“

„A ta údajně půvabná žena vedle tebe byla kdo?“ zeptala se Andrea.

„Když ti to řeknu, nebudeš mi věřit.“

„Za pokus nic nedáš.“

„Agentka Mosadu.“

Andrea vyprskla smíchy. „To si nech pro tu svoji hollywoodskou hvězdu Joan Hartingovou, až tě bude vyslýchat.“

„Mám dojem, že se s ní jen tak neuvidím.“

„Krom toho,“ připojil se de Blanc, „Michael má pravdu. Ta žena opravdu patří k Mosadu.“

„Ještě jste nám neřekl, Michaeli, jaké to tam bylo?“ nedala se odbýt teta Fleur.

„To si ani nedovedete představit, Fleur. Hygiena téměř žádná, jídlo na příděl, žijete pod hlavněmi samopalů a pod těžkým stresem, protože skoro každý den někoho zastřelí. Mnohdy před vašima očima. Každý den jsou znásilněny nějaké ženy. Když jsou únosci v rozverné náladě, vezmou dotyčného, který se dopustil údajného prohřešku, a hodí ho do moře – živého. V podstatě vkládají jeho osud do rukou Alláha, přičemž výše uvedeného Alláha stavějí do velmi obtížné situace. Protože pokud odsouzenec přežije pád na hladinu, je tu velká pravděpodobnost, že bude vzápětí sežrán žraloky. Z každé takovéto lodi je vyhazováno množství odpadků, takže se za ní dost často táhnou věčně hladoví žraloci. A pokud nejsou žraloci zrovna poblíž, délka života dotyčného je měřena tím, jak zdatný je plavec. Ale i tomu nejzdatnějšímu dříve či později dojdou síly a utopí se. Tady může Alláh opravdu zasáhnout v podobě proplouvající jiné lodi. Ale moře je nesmírně rozlehlé, a i kdyby se ten zázrak stal, zahlédnout něco tak drobného, jako je lidská hlava ve vlnách nad hladinou, se samo rovná zázraku na druhou.“

„A jak se podařilo ty teroristy zlikvidovat, nám neřekneš?“ zeptala se Andrea.

„Ne, protože to podléhá meziplanetárnímu utajení.“

„Ha, ha, tak si to nech,“ pronesla Andrea, vzala Filipa do náruče a rozloučila se.

Krátce nato se s obtížemi zvedl i Jean-Pierre a kývl na Daberta. Ten se rozloučil s oběma dámami a následoval ho.

Pracovna obložená dřevem byla Jean-Pierrovým oblíbeným místem nejen k práci, ale i relaxaci. Dabert otevřel vestavěný likérník, svému příteli nalil koňak a sobě gin. Z lednice vytáhl lahev s tonikem, dolil obsah sklenice a doplnil ledem. Pak se posadil k Jean-Pierrovi. Ten mu z dřevěné dózy nabídl doutník a sám si také jeden vzal.

„Už začali pátrat,“ poznamenal mezi dvěma zabafáními.

„Tak proč jsi mě sem tahal, proboha? Vždyť ohrožuješ vlastní rodinu.“

„Nemyslím. Jen si je chci trochu zmapovat.“

„Tohle není tvoje záležitost, Jean-Pierre. Jen jak se připravím, vypadnu.“

„Musíš se připravit dobře, Michaeli. Tohle bude dlouhé.“

„Seru na ně, na šmejdy. Já je nenutil, aby se mi pletli do cesty. Ale stalo se. A pokud berou za osobní urážku, že jsem odmítl nechat se podříznout jako ovce a chtějí se mstít, dobře. Jsem na penzi a stejně bych se začal brzy nudit.“

„Tak proč jsi vůbec z naší agentury odcházel do té penze, jak to nazýváš?“

„Myslel jsem, že to bude fajn.“

„Vždycky se ti nepodaří žít takový život, jak by sis přál. Co bys řekl tomu, kdyby ses zase do naší agentury vrátil? Alespoň na čas, než se to uklidní. Víš, že pracujeme po celém světě – daleko snáze bys zmizel. A krom toho, byl by kolem tebe vždycky někdo z našich.“

Dabert zavrtěl hlavou. „To by nefungovalo. Sám víš, jak je důležité soustředit se na úkol, který musí člověk v terénu splnit. A v tomhle případě by se jednalo o dva souběžné případy, při kterých se nemůžeš plně soustředit ani na jeden z nich. Navíc bych tím ohrožoval i ostatní členy mise.“

„A krom toho… krom toho jsi chtěl určitě říct. Protože to je tvoje oblíbené rčení.“

„Ano, ovšem. Málem bych zapomněl. Budu dál pokračovat ve snižování jejich stavů – když to tak chtějí.“

„Tak jako na té lodi? Jak dlouho ti to vydrží?“

„Nechme toho, Jean-Pierre. Stejně víš, že to nakonec udělám po svém. Co Andrea, je spokojená?“

„Proč se nezeptáš přímo jí?“

„Co otec, stále neznámý?“

„No, Andrea si myslí, že kromě ní o něm neví nikdo na světě. Ale mám přece agenturu, která se zabývá těmito věcmi. Takže mám nejen DNA Filipa, ale teď už i jeho otce. A budu dávat dobrý pozor, aby se k němu nepřiblížil. Kdyby chtěl náhodou dělat potíže, o čemž pochybuji, protože ani on zřejmě neví, že je otcem, tak bych…“ Jean-Pierre se zarazil, jako by ztratil nit.

„Tak bys…“

„Ovšem. Tak bych ho nechal utratit.“

„To je to tak zlé?“

„Chudáček Filip, doufám, že nebude po něm. Víš, kolikrát si říkám, jaké to mohlo být, kdybyste s Andreou zůstali spolu. Ty bys mohl postupně přebírat řízení agentury, já bych se mohl začít víc věnovat obchodu…“

„Víš, že by to nefungovalo. Nerad něco řídím, snad kromě auta, motorky a plachetnice. Nemám pro to vlohy a především by mě to nebavilo. A co se Andrey týče… Z její strany to byla spíše nekritická závislost, kterou si vypěstovala k někomu, kdo jí zachránil život.“

„Dokonce dvakrát.“

„A co se mě týče, já to v sobě prostě nemám. Připadal bych si v takovém vztahu jako ve vězení.“

„Ona tě miluje.“

„O důvod víc, abys mě nechal taky utratit.“

„Tebe si pěstuji na horší časy.“

„Proč?“

„Protože jsi zvláštní sběratelský kousek.“

Probudil se, ještě než se zavřely dveře jeho apartmánu. Tahle neocenitelná schopnost mu několikrát zachránila život. I když, tady na Le Rouget pravděpodobnost, že by mohl být jeho život v ohrožení, byla téměř nulová. Pokud by ho Jean-Pierre nenechal nakonec přece jenom utratit. Přesto se v posteli aspoň posadil.

„Ani nevstávej, hajzle.“

„Ahoj, Bodláku.“

Andrea vklouzla na širokou postel vedle Daberta. Schoulila se mu do náručí a on ji přitiskl k sobě. Bylo to stejné, jako když se k němu jako šestnáctileté vyžle schoulila po tom, co ji zachránil z rukou únosců. S tím rozdílem, že teď už byla skutečnou ženou. I když část toho jejího teenagerského rošťáctví jí stejně zůstala.

„Proč jsi, do prdele, na sebe nechal tak dlouho čekat?“

„Já jen…“

„Ano, jistě. Ty zase jenom projíždíš.“

„Tak nějak. A měl bych si rychle najít nějaký blízký spoj, než zaviním, že na vás spadne lavina.“

„Do Santa Moniky? Za Joan?“

„Neblázni, to bych z ní udělal pěkný terč a ze sebe taky. Vždyť se za ní neustále táhne procesí různých paparazzi a kameramanů. To bych to božím bojovníkům dost usnadnil. A co ty…?“ dál se Dabert nedostal, protože si Andrea na něj sedla a přetáhla si noční košili přes hlavu.

„Jsi si jistá?“ zeptal se.

„Bože, Dabi? A ty si nejsi jistej? Co mě to tedy tam dole tlačí přes to tvoje pyžamo?“

„To jsou jen přírodní zákony, které nemůže mít člověk vždycky pod kontrolou.“

„Tak že bych zase šla?“

Dabert překulil Andreu na záda. „Potvoro,“ řekl jí něžně.

„Zmetku, úchyle perverzní.“

Ještě chvíli pokračoval proud podobných lichotek plných citu, až… No prostě až.

3

Rozhodl se, že si udělá po dlouhé době výlet do Grenoblu. Proč? Protože se mu to město líbilo. V garáži si vybral BMW X5 se čtyřlitrovým motorem a dostatečným výkonem, kdyby ho bylo třeba.

Zbaběle odjel, když se Andrea vypravila do Bourgoin-Jallieu s malým Filipem pro nějaké další nezbytné dětské potřeby, ve kterých se Dabert stejně nevyznal, a Andrea věděla, že by byl z té akce stejně otrávený. Ale ty důvody, proč nevzal Andreu do Grenoblu, ležely ještě v něčem jiném. Ne že by se s ní nechtěl ukázat na ulici, vždyť leckterému chlapovi, který nebyl slepý a přes svoji postupující demenci si dokázal ještě představit, co pojem žena ve své podstatě znamená, by se při pohledu na ni zrychlil tep. Andrea nebyla krásná takovou tou pouťovou vyzývavou a podbízivou krásou, ale měla nefalšovaný francouzský šarm v pravém slova smyslu.

Ten hlavní důvod byl více než zřejmý. Nechtěl ji ohrozit. A pak také ten jeho osobní důvod… Prostě nevěděl, co si počít s tím malým dítětem. Měli si vykračovat jako mladá šťastná rodinka… No, mladá, spíše částečně mladá, protože sebe už musel z takového výrazu vzhledem k věku vyloučit. Pak by si někde sedli v cukrárně, dali si zmrzlinu a pitomě by se smáli. Andrea a Filip asi upřímně, on by se smál pitomě, pokud vůbec.

Vyjel na velký kopec nad městem, kde se rozkládala stará pevnost. Vedla tam také kabinová lanovka, ze které byl nádherný výhled. Ale jet v jeho situaci lanovkou, ze které není úniku, by se rovnalo tahání hada za ocas.

V podpažním pouzdru měl glocka a v úložném prostoru auta ještě brokovnici zvanou pumpička, s patronami dvanáct, jejichž náplň je schopná člověku utrhnout nohu. Jen ten řez není tak čistý jako od chirurga.

Z pevnosti byl neméně krásný výhled na město na samém úpatí Alp a jako by pod jejich ochranou údolím protékala řeka Isera… Také jedno z míst, kde by dokázal žít. V současné situaci by však bylo hloupé, aby se pokusil někde zabydlovat.

Když sjel zpátky do města, zatoužil po dobré kávě – ale opravdu dobré. A také chtěl zjistit, jestli ti dva pitomci, kterých si všiml už u pevnosti a kteří se za ním od té doby drželi, s ním nemají nějaké zvláštní úmysly. Nepředpokládal, že by ho chtěli zastřelit, jelikož k tomu měli během té doby dost příležitostí, ale ani náznakem se je nepokusili využít.

Zajel na Place Claveyson se spoustou kaváren, bister a restaurací, a dokonce se mu podařilo zaparkovat. Na automatu si zaplatil hodinu – u jednoho kafe by stejně nevydržel déle.

Prostředí kavárny bylo příjemné, ne intimní, ale příjemné. S prosklenými stěnami s výhledem na náměstí. Byla to taková kavárna, ze které máte mít nejen pěkný výhled, ale máte být i viděni.

Vešli dovnitř, rozhlédli se a zamířili k němu. Jeden byl černý, druhý bílý jako ředitel vápenky.

„Můžeme si přisednout?“ zeptal se ten černý.

Dabert se rozhlédl. Ze čtrnácti stolků byly obsazeny čtyři – včetně toho jeho. „Když na tom zapracujete,“ odpověděl, „určitě se vám podaří najít z těch ostatních,“ Dabert ukázal rukou kolem sebe, „aspoň jeden volný.“

„Rádi bychom si s vámi promluvili,“ řekl ten ředitel vápenky.

„A to jen tak?“ Dabert povytáhl obočí. „Jen tak jdete, vyhlédnete si nějakého člověka a rozhodnete se, že si s ním promluvíte. Vynáší to? Že bych se do toho také pustil.“

Jelikož viděli, že ten hovor se asi protáhne, posadili se proti Dabertovi – bez dovolení.

„Jste Michael Dabert?“ zeptal se bílý.

„Nevím. A co myslíte vy?“

Ten druhý rozložil na stůl několik fotek pořízených na Star of the East. Nebylo pochyb – byl to on.

„Hezký člověk,“ pronesl Dabert a šoupl fotky zpátky před ně.

„Takže jste to vy,“ řekli unisono.

„A vy jste kdo?“

„To není podstatné,“ odpověděl bílý.

„Vy jste ale párek pitomců. Kde vás školili? Podle arogance a hlouposti bych vás tipoval na CIA. Hoši od FSB mají také takové návyky. Jsou to ale ještě větší neotesanci, obtížně se zbavují východního přízvuku a prakticky se tam nevyskytují černí, či spíše vůbec. Takže CIA?“

Ti dva se na sebe podívali a pak shodně přikývli.

„To nestačí, identifikujte se.“

Neochotně vytáhli průkazky a Dabert se rozesmál.

„Slooney a Clooney. To si snad děláte prdel?“

„To by už stačilo,“ ohradil se ten černý – Slooney. „Nemusíte nás urážet.“

„Co chcete?“

„Chtěli bychom, abyste s námi zajel do Států a doplnil tam nějaké události, ke kterým došlo na té unesené lodi.“

„Jen tak?“ Dabert luskl nad hlavou prsty. „A byl bych do večeře zpátky?“

„Zabralo by to jen několik dnů,“ ujal se slova Clooney.

„Letenku a diety bychom vám samozřejmě uhradili.“

„To jste strašně hodní. Možnost nadlábnout se zadarmo je velice lákavá, ale musím vás zklamat. Nemám v úmyslu kamkoliv jezdit.“

„Podívejte,“ pokračoval s masáží pro změnu zase Clooney. „My víme, že jste se z pochopitelných důvodů pokusil zamést stopy. Ono šlápnout na kuří oko fanatickým teroristům není to, oč by člověk stál. Ale v dnešní době není tak snadné se ukrýt. A tak, jak jsme vás našli my, najdou vás dříve nebo později i oni.“

„Asi jó.“

„Co jó? Mohlo by to být dost nepříjemné,“ připomenul Slooney.

„Fakt? Jak asi dlouho byste vy dva kašpaři přežili na té lodi? Já jich sejmul skoro dvacet. A vidíte, pořád jsem ještě naživu.“

„Právě o tom by si naši lidé s vámi chtěli popovídat.“

„Nemám zájem.“

„Podívejte,“ převzal štafetu Clooney. „Může to jít po dobrém, ale existují prostředky, jak vás donutit, abyste…“

Dabert zvedl Clooneymu před očima prst. „To mi vyhrožujete? Radši už nic neříkejte. Jsme na území Francie a já jsem francouzský občan. Možná kdybychom byli ve Státech…“

„My nevyvíjíme činnost ve Státech – oficiálně.“

„Já vím, na to máte různé firmy z šedé zóny.“

„My působíme vně.“

„Pouze jako šmíráci – oficiálně. Pokud se pustíte do nějaké nátlakové akce, musí to být se souhlasem daného státu. Jinak je na něco takového pohlíženo jako na akt terorismu. Jen tak pro pořádek.“

„Kolega to zmínil jenom jako krajní možnost,“ pokusil se upustit trochu páry Slooney. „Buďte rozumný a nekomplikujte to nám ani sobě. Víte, že Agentura si vždycky prosadí svou. Takže?“

Dabert položil na stůl pár mincí za kafe a zvedl se.

„Takže?“ zopakoval otázku. „Jděte do prdele,“ řekl procítěně a vyšel z kavárny.

Když ucítil ruku na svém rameni, jeho reakce byla blesková. Pootočil se, uchopil cizí ruku a zkroutil ji, což bylo samo o sobě dost bolestivé. Postižený, aby své bolesti ulevil, téměř nadskočil, čímž svému trýzniteli jeho úkon dost usnadnil. A Dabert ještě přitlačil. A Clooney, jelikož to byl on, udělal něco na působ hvězdy, kterou provádějí malé děti za pomoci nohou a rukou. Když se Dabert před lety učil bojová umění, říkali tomuto větrný mlýn.

Když Clooneyho pustil, ten provedl setrvačností dotočení a posadil se na zadek. Chvíli jen nechápavě zíral a pak se nepřátelsky zadíval na Daberta. „Toho budeš litovat,“ pronesl nenávistně.

„Jasně. Postav se do řady za ty, kteří jsou před tebou. A pamatuj si: nikdy se ke mně nepřibližuj zezadu.“ Nasedl do auta a zařadil se do proudu ostatních. Ti dva zůstali stát před kavárnou a pozorovali ho.

Věděl, že mu zbývají už jen dny, než opustí Le Rouget. Měl nachystané téměř vše, co bylo třeba. Identitu, možné záchytné body, přístup ke zbraním…

Nebylo by mu nepříjemné zůstat ještě o pár dní či nějaký ten týden déle. Andrea se chovala rozumně, vyrovnaně. Vlastně to byla už dospělá žena, ne to třeštidlo jako ještě… To nedokázal Dabert odhadnout. Možná to bylo od té chvíle, kdy se jí narodil Filip.

Filip. To dítě, které se ve svých dvou letech pohybovalo podivnou chůzí batolat a kterému se Dabert zpočátku vyhýbal. Ale malý Filip se rozhodl si ho přivlastnit. Lezl po něm a Dabert měl zpočátku pocit, jako když po něm leze neodbytná masařka a snažil se všemožně uhýbat. Když se jednou šel projít do parku, Filipovi se nějakým zázračným způsobem podařilo vymanit se svým bdělým strážcům, ale možná, že nebyli bdělí záměrně. Když si to mastil po pěšině za Dabertem, dvakrát upadl. Když to mělo být potřetí, Dabert ho zachytil, zvedl do výšky a přitiskl k sobě. Najednou uviděl svého vlastního malého synka, kterému nedokázal být dost dobrým otcem a jehož dětství mu proklouzlo mezi prsty. Nechal ho napospas, když utekl z tehdejšího Československa. Cizinecká legie, potom se nechal najímat jako žoldák, až skončil u Jean-Pierra de Blanca. Pak se dozvěděl, že jeho Lukáš je mrtvý, když ho semlela drogová scéna a on se stal nepohodlným. Tehdy se vrátil do země, kde se narodil, aby vyrovnal skóre. Postupně pozabíjel všechny, kteří měli na smrti Lukáše vinu, ale pocit vykoupení se nedostavil. Nejde vrátit čas a poslepovat rozbité zrcadlo. Obraz zůstane stejně už navždy pokřivený.

Malý Filip se rozesmál ničím nezkaleným smíchem. Sice také bez otce, ale obklopen téměř královským prostředím a především láskou. Pak začal Dabertovi kroutit nosem, což ho rozveselilo ještě víc.

Když vešel Dabert do vstupní haly zámečku, natáhla Gilberta de Blanc pro Filipa ruce, ale ten se rozkřičel a ještě víc se přitiskl k tomu muži, kterého vlastně ani neznal. „No, asi to budu muset ještě chvíli vydržet,“ pronesl Dabert odevzdaně.

„Sháněl se po vás Jean-Pierre, Michaeli. Je v pracovně.“

„Fajn. Vezmu Filipa s sebou. A pokud mi bude chtít Jean-Pierre říct něco tajného, bude muset Filip podepsat závazek mlčenlivosti.“

„To ale…“ madam Gilberta vykulila na Daberta oči. Trvalo jí zhruba tři vteřiny, než jí to došlo. „Vy jste ale číslo, Michaeli,“ pohrozila mu.

Dalším, kdo se podivil, byl Jean-Pierre, když Dabert vstoupil s jeho vnukem na ruce. „To zírám,“ vydechl překvapeně. „Možná by ses na stará kolena mohl živit jako chůva.“

„Budu o tom uvažovat.“ Dabert postavil Filipa na zem. Řev se nedostavil. Malému zřejmě stačilo, že jeho nová chůva sedí a nehodlá utéct. A svoji nabytou svobodu zaměřil na prozkoumávání pracovny svého dědy, kam se zřejmě tak často nedostal. Možná, že v ní byl poprvé.

„Děje se něco?“ zeptal se Jean-Pierra.

„Však víš, pořád se něco děje. Byl jsi prý škaredý na naše přátele ze země za velkou louží.“

„Až budou příště volat, vyřiď jim, že mi můžou políbit konec trávícího traktu.“

„Určitě budou volat.“

„Fakt?“

„Učinili ti nabídku.“

„Která se nedá odmítnout?“

„Téměř. Chtějí, abys jim detailně popsal všechno, co se během té plavby přihodilo.“

„Všechno nevím. U všeho jsem nebyl.“

„Jim jde především o tvé působení na té lodi.“

„Včetně té neslavné účasti jejich útočné flotily?“

„Všechno, na co by sis vzpomněl. Mají toho už hodně od jiných a sestavují z toho klasickou skládačku. Ale nemají výpověď hlavního aktéra zmaření toho teroristického činu.“

„Proč jim na tom tak záleží? Je dobojováno.“

„Pitvání, analýzy. Znáš to. Možná to zpracují do různých manuálů, učebnic…“

„Mám jiné starosti, Jean-Pierre. Do dvou dnů padám. Už jsem pobyt tady o dost přepálil. Nemám zájem.“

„Vždyť by se to dalo spojit. V Langley ti nic nehrozí. A odtud můžeš vyrazit, kam budeš chtít. Řekl jsem jim také, že nic z toho by se nesmělo dostat na veřejnost – především ve spojení s tvojí osobou. A samozřejmě by to bylo za úplatu.“

„Koukám, že ses už dal do vyjednávání, ale znovu…“

„Ani si nechceš poslechnout, jakou částku jsem stanovil s tím, že se jedná o nejnižší spodní hranici? A pokud by se chtěli handrkovat o ceně, vyjednávání končí.“

Malý Filip usoudil, že v pracovně objevil všechno, co se objevit dalo, a začal se sápat na Daberta. A tak si ho posadil na klín. „Muselo by to být o hodně víc než třicet stříbrných,“ podíval se na Jean-Pierra.

„Nezrazuješ přece Ježíše Krista.“

„Ale sám sebe.“

„Stačil by na to milion dolarů?“

„To už stojí za úvahu. Ale mám dvě podmínky. Platba předem na účet, který uvedu, a moje totožnost zůstane za každou cenu v utajení. Opravdu za každou cenu! Jinak…“

„Dej pokoj. Nestačí ti, že tě honí džihádisté? Chceš si to pohnojit ještě se CIA? To by bylo i na tebe dost velké sousto. Krom toho oni nemají zájem vytrubovat do světa něco, při čem si uřízla ostudu celá ta jejich slavná flotila.“

„Já jen, že džihádisté zatím jen tápou, i když nějakou tu stopu asi zachytili. Ale pokud by na mě ti Američani ukázali, už by šli svatí bojovníci najisto.“

4

Neměl rád dlouhé lety. Ale jiná možnost neexistovala, pokud by nechtěl Atlantik přeplavat. Myslel, že usne a část letu prospí, ale spánek se nedostavoval. Snad později, až dostanou oběd… nebo večeři? Při letech přes časová pásma si netroufal to jídlo přesně pojmenovat. Na to dvě sklenky šampaňského… a jednu skotskou, pak se mu možná podaří zatáhnout oponu.

Z Le Rouget odjel, jako by jel do Lyonu nebo do Grenoblu. Nebylo zvykem se příliš loučit – přináší to prý smůlu. A jemu to tak vyhovovalo. S Andreou se rozloučili předchozího večera v posteli. A malý Filip… Ten mu zamával s úsměvem v obličeji, jelikož nedokázal vyhodnotit, co je to nakrátko, nadlouho nebo navždy.

Byl večer, když jeho letadlo přistálo na Washingtonském národním letišti Ronalda Reagana. V tom měl Dabert trochu zmatek, protože Washington ležel na levém břehu řeky Potomac ve státě Maryland a letiště na druhém břehu ve státě Virginie. Ale asi jim to tak vyhovuje, nechal myšlenku plavat.

V letištní hale na něj čekal slušně oblečený muž. Ne okázale, ale slušně. To bylo dobře, protože jak by to vypadalo, kdyby státní úředníci chodili jako hadráci.

A neomylně Daberta poznal, i když se v životě neviděli. Ale že by mu nesl zavazadlo, to mu nenabídl – zase tak blízcí si nebyli. Zmáčkl tlačítko na dálkovém ovladači a u černého lincolnu se zatmavenými zadními okny se otevřel kufr a Dabert tam uložil svá zavazadla. Když si chtěl sednout vedle řidiče, ten ho předešel a otevřel mu zadní dvířka.

Dabert pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že bysme si mohli pokecat,“ poznamenal.

„Předpisy,“ odpověděl řidič a vzápětí se rozjel.

Najeli na George Washington Memorial Parkway, a dokonce zatočili tím správným směrem. To si Dabert hlídal, aby ho šofér neodvezl třeba do nějakého bordelu. Vlevo od nich byl vidět ve svahu ohromný osvětlený park.

„Arlingtonský národní hřbitov,“ ukázal řidič rukou.

„Byl by tam ještě flek?“

„Na tohle téma se u nás nežertuje,“ odpověděl řidič studeně.

„Já jen, že odtud bude asi pěknej výhled na tamhleten barák za řekou. Tam by asi pro mě místo také neměli.“

„Pochybuji. Místo prezidenta v Bílém domě – aspoň pokud vím – je stále obsazeno a prezident se těší dobrému zdraví.“

„A ten barák za ním?“

„Myslíte Kapitol? Všechna místa obsazena.“

„To nevadí. Stejně bych nevydržel sedět celý dni na zadku.“

Představa, že velká americká města jsou zastavěna do posledního centimetru, je mylná. Například New York má mimo jiné svůj Central Park a ve Washingtonu a přilehlých aglomeracích je zelených ploch a parků ještě více. Například komplex budov Central Intelligence Agency, zkráceně CIA, se nacházel na pozemku odděleném od jiné zástavby. Navíc ze severní a západní strany ho obklopoval rozsáhlý Langley Oaks Park.

Šofér zavezl Daberta k malému hotelu uprostřed zeleně, ne víc než pět set metrů od centrály CIA. Došel s ním k recepci a ohlásil ho. Recepční ho upozornila, že večeře se podává do devíti hodin večer a jeho doprovod mu oznámil, že v osm třicet ráno na něj bude čekat auto.

Jeho pokoj byl v třetím, tedy nejvyšším patře. Nebyl to sice Hilton, ale byl útulný, čistý a bylo v něm všechno, co potřeboval. Z lodžie byl kvůli vzrostlým stromům výhled sice omezený, zato při pohledu do okolní zeleně uklidňující.

Když se posadil do restaurace, po chvíli si všiml, že lidé, kteří se v ní nacházeli, se spolu příliš nebaví. Někteří vypadali dost unaveně, jiní jen uzavřeně a někteří vystrašeně. Daberta napadlo, že celý hotel slouží pro potřeby CIA. K přespání přespolních agentů, poskytnutí krátkodobého azylu lidem před jejich dalším určením a pak takovým, jako byl on sám.

Table of Contents

1

2

3

4