Håkan Nesser 

Kdosi buší na dveře 

Originální název: En främling knackar på din dörr 

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Håkan Nesser, 2022 

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden. 

Published in the Czech language by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden and Kristin Olson Literary Agency, s. r. o., Czech Republic. 

Obálka © Martina Černá, 2023 

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1124-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-1125-7 (mobi)

OBDIV 

I 

Obálka 

Anna Kowalská v průběhu následujících dnů myslela často na okamžik, kdy se rozhodla, že zvedne tu obálku. Na onu krátkou vteřinu, během níž musela zvážit všechna pro a proti a nakonec došla k názoru, že si ji vzít má.

Nebýt této rozhodující optimistické myšlenky – Anna Kowalská nevěřila na to, že „něco má být“ nebo na osud –, možná tu šlo jen o Wilmu Verhovenovou. Zkrátka to tak mohlo být a situace by se tím nijak nezměnila, neboť pokud tím Wilmě Verhovenové něco uniklo, ona si kvůli tomu rozhodně nedělala nejmenší výčitky.

Ať se na to člověk dívá jakkoli, obálka ležela přesně v polovině vzdálenosti mezi jejich dveřmi. Vlastně byla spíš opatrně opřená o stěnu. Nebylo na ní uvedeno jméno, jen v levém rohu bylo namalované prosté srdíčko. Mohla být určená pro Annu Kowalskou stejně jako pro její sousedku, alespoň po dobu, co budou zohledňovány okolnosti čili situace uvnitř domu, umístění dveří a vzdálenost mezi nimi.

Jedním z hledisek byl pochopitelně fakt, že Wilma Verhovenová byla o deset let mladší a obletovali ji muži. Anna Kowalská si to při zpětném pohledu musela přiznat. Jinak řečeno: že právě tato neradostná skutečnost způsobila, že obálku nakonec zvedla. Ji nikdo neobletoval. A výskyt pružných mladíků, kteří navštěvovali byt slečny Verhovenové, občas považovala za hluboce nešalamounskou nespravedlnost.

Jinými slovy jí to záviděla.

Jediný muž, který za Annou Kowalskou přicházel a odcházel od ní, byl Herbert Kowalski, majitel poloviny prosperující továrny Lepenky Kowalski EG a současně deset let její manžel. Upřímně řečeno byla Anna Kowalská stále více – po každém roce, měsíci i ospalém večeru u televizních zpráv – vděčná za to druhé: že Herbert odcházel.

Byl o sedm let starší než ona, něco málo přes čtyřicet. Od samého začátku vystupoval jako spolehlivý muž, ale byl to současně suchar a už takový zůstal. Anna si ho vybrala, protože toužila být zajištěná. O její srdce, klín a duši (nebo jak to nazvat?) tehdy soupeřil on a cestující učitel tanga z Argentiny jménem Alfonso, který svou výuku provozoval na různých místech světa. Anna se obtížně rozhodovala mezi letenkou do Buenos Aires, vzrušující, avšak velmi nejistou budoucností, a čtyřpokojovým bytem v krásném kamenném domě na Falckstraat a také nejlepší ekonomickou situací, jakou si lze představit. Mohla se na několik let stát ženou v domácnosti, mít dvě až tři děti, pak začít pracovat na půl úvazku a vést příjemný život ve čtvrti Deijkstraakvarteren v Maardamu, ve městě, v němž vyrostla a kde žila většina jejích přátel a známých. Jak bylo řečeno, mohla být zajištěná. Na úkor dobrodružství. Občas si říkala, že kdyby to nebyl její vlastní život, ale film a hlavní hrdinka by si vybrala takovouto jistotu, přestala by ho sledovat. Jenže film je film a život je život. Bohužel.

Tento rozdíl – diskrepance mezi tangem a lepenkou – možná napomohl k jejímu rozhodnutí. Díky tomu se kyvadlo zřejmě přehouplo tam, kam se přehouplo. Určitě nešlo jen o tu malou bílou obálku se srdíčkem. Když člověk v takové chvíli nenajde odvahu, kam to v životě dopracoval? Bylo jí pětatřicet a stále vypadala dobře, oblečená i nahá. A jediným mužem v jejím životě byl všeobecně uznávaný majitel továrny Herbert Kowalski.

Jakmile obálku zahlédla, v půli kroku se zarazila. Vyšla zbývající čtyři schody. Pokud se člověk chce udržet ve formě, měl by využívat drobných možností k pohybu, které nabízí všední den. Tuhle větu si přečetla ve škole v nějakém měsíčníku a vzala si ji k srdci. V ruce už držela klíč a těšila se na klidné chvíle v křesle u hořícího krbu, než přijde čas na přípravu večeře: hovězího ptáčka s mletým a se zapečenou kořenovou zeleninou. Zdálo se jí, že něco v jejím nitru vykřiklo.

Proč váháš?

Ty nevidíš to srdíčko?

Ty nevíš, co je dneska za den?

Čtrnáctý únor. Valentýn. Svátek zamilovaných. Anna to samozřejmě věděla, ve škole bylo předáno mnoho růží. A ta zatracená Verhovenka jich má už určitě plný byt.

Na schodech nebyly slyšet žádné kroky. Výtah nejel nahoru ani dolů. Anna udělala dva rychlé kroky a obálku popadla. Zastrčila si ji do tašky, kterou měla přehozenou přes rameno, odemkla byt a vklouzla dovnitř. Do obydlí, které sdílela deset let s manželem, už od svatby. Sto čtyřicet metrů čtverečních, výhled na Keymerparken a na řeku. Nebylo to k zahození.

Pověsila si kabát, uvařila si čaj, vzala si tašku a uvelebila se v rudém křesle u krbu. Herbertovo křeslo bylo modré. Dvakrát z čaje upila, snědla čokoládovou sušenku od firmy Zigma a obálku vytáhla z tašky.

Opatrně ji otevřela tenkým pravítkem, které vždy nosila v tašce.

Přeložený papír s dalším obyčejným srdíčkem. A tři rukou psaná slova.

Od tajného ctitele.

Uvnitř byl také klíč.

Anna si s ním chvíli pohrávala. Byl to plochý klíč o délce nejvýš pět nebo šest centimetrů. Z černého kovu, hrál trochu dozlatova, skoro jako vzorek zdravé moči. Na čtyřhranné hlavě bylo číslo: 321.

Což znamená… Ano, co to znamená? Pravděpodobně se jednalo o klíč, který patřil k něčemu, čeho je celá řada. Skříňka v plavecké hale, schránka na cenné věci, něco v tom stylu.

Dobrá, ale co to má být? Měla bych vědět, od čeho ten klíč je? pomyslela si Anna. Nebo… to má okamžitě pochopit Wilma Verhovenová? Má tomu rozumět tak, že obálka samozřejmě není určená jí, ale její o deset let starší sousedce, která už vešla do svazku manželského? Sakra! pomyslela si Anna. Překvapila ji síla této úvahy. Proč by každý mužský, každý obdivovatel, tajný nebo neskrývaný, měl dát přednost blondýně se zvětšenými rty a ňadry před podstatně zralejší, ale stále štíhlou ženou v dobré fyzické kondici, která má kromě toho také srdce a mozek? Pokud někdo obdivuje Wilmu Verhovenovou, asi nemá důvod to tajit. Stačí jen vejít a vzít si to, co si berou všichni ostatní. Ne snad?

Během této analýzy se současně do jisté míry zastyděla. Životu mladé sousedky není opravdu co závidět. K Anně a Herbertovi se nikdy nechovala nepříjemně. Ani trochu, naopak. Vždycky přátelsky pozdraví. Během tří let, co byt obývá, je – navzdory všem těm milencům, kteří se k ní stahují jako nadržení kocouři v březnu – ani jednou nevyrušila.

Anna zaplašila úvahy na téma svých předsudků, napila se čaje a raději se soustředila na zvláštní dopis a klíč. Dospěla k závěru, že je určen jí. Že předmětem obdivu onoho tajného ctitele není nikdo jiný než Anna Kowalská. Že touží po ní. Aspoň do doby, než se prokáže opak, jak se říká.

Proč někdo položil obálku s klíčem vedle jejích dveří?

Co od ní ctitel očekává? Co by měla udělat?

Odpověď byla stejně samozřejmá jako amen v kostele a prostitutky ve Zwille, jak v tomto městě říkají jeho vzdělaní i nevzdělaní obyvatelé. Anna zjistí, od čeho je to klíč, a najde příslušný zámek. Její rozhodnutí náhle doprovodil určitý závan erotiky, mírné vzrušení. Nejsem normální, pomyslela si. Usmála se tomu. Během následujícího zlomku vteřiny se současně odehrály dvě věci.

Došlo jí, od čeho je klíč, a domů se vrátil Herbert.

Vzpomínka na jeden všední večer 

Děti neměli, i když se o ně pokoušeli.

Během prvních let spolu souložili důkladně, běžně třikrát až čtyřikrát týdně, zvláště v době její ovulace. Těhotenství se ale nedostavilo a sexu už měli až až. Anna později navrhla, že by se mohli nechat vyšetřit. Herbert odpověděl, že proti tomu nic nemá, ale že problém není v jeho spermiích, protože už má dceru z předchozího vztahu (Esme, její máma se jmenuje Beatrice). To je jednou provždy platný důkaz. Anna ztratila z nějakého důvodu chuť. Když se nechá otestovat a oni jí sdělí, že je neplodná, co pak? Herbert nepovažoval děti za něco nezbytného, s Esme se takřka nestýkal, pouze na ni každý měsíc platil alimenty. Možná to nebylo úskalí ani pro Annu. Každopádně se to tak vyvinulo: s každým dalším rokem se stále více smiřovala s tím, že se už matkou asi nikdy nestane. Je to tak, jak to je. Rodičovství koneckonců není něco, na co má člověk právo. Není to ani jeho povinnost.

Takhle vypadala situace před několika měsíci. V předešlém roce, bylo to v říjnu, v sobotu, Anna náhodou potkala Beatrice, Herbertovu exmanželku, na Grote plejn v centru Maardamu. Beatrice žila s dcerou už několik let v Paříži, měla nového manžela a další dceru. A protože Beatrice i Anna měly dvě hodiny volna, zašly spolu na kávu. Posadily se v Café Intrigo, vypily spolu láhev chardonnay a rozmlouvaly o životě. Přestože se vlastně viděly teprve podruhé, pocítily k sobě během tohoto nezvykle teplého podzimního odpoledne jisté sympatie. Beatrice se zřejmě díky tomu rozhovořila.

Herbert není biologickým otcem Esme. Tím je Preben, koncertní virtuos z Kodaně. Došlo k tomu při jeho hostování v Maardamu. O tom, že jejich setkání v hotelu De Dreuys skončilo po devíti měsících narozením dítěte, Preben nemá tušení. Beatrice si nicméně dala udělat test DNA. Výsledky jsou neoddiskutovatelné.

„Jestli to budete chtít říct Herbertovi, nebude mi to vadit,“ vysvětlila Anně. „Nepotřebuju jeho podporu. Je to na vás.“

„Zajímavé,“ odpověděla Anna. „Ještě uvidím.“ Manželovi nic neřekla, vynikající kvalita Herbertových spermií se tím ale ocitla v novém světle. Anna se přistihla, že jí to kupodivu přináší pocit uspokojení a nečekanou životní energii. Energii, s níž si nicméně teď, po čtyřech měsících, tak docela nevěděla rady.

Takhle to každopádně bylo až do dne, kdy se náhle ocitla ve svém rudém křesle se zatím neznámým tajným ctitelem.

Když zaslechla, že je manžel v předsíni, klíč i obálku rychle schovala. Podívala se na hodiny. Zjistila, že Herbert přišel dřív než obvykle. Jindy si pro sebe mohla dopřát hodinu, dnes to bylo jen něco málo přes třicet minut.

„Anno?“

„Prosím, Herberte?“

„Ty jsi doma?“

Ne, sedí tady Julia Robertsová, pomyslela si. Dneska za mě zaskakuje. Schválně jestli poznáš ten rozdíl!

„Dnes jsem skončil trochu dřív. Smlouvu s Remingtons máme v kapse. Hodí to nejmíň milion. Možná jich bude několik.“

Herbert se objevil v obýváku. Tvářil se spokojeně, na nohou už měl pantofle. V ruce držel aktovku, v druhé láhev.

„Koupil jsem šampus. Uděláme si malou oslavu.“

Anna přikývla a zvedla se z křesla. Aha, tak on to šampaňské nekoupil kvůli Valentýnovi, ale kvůli nové smlouvě na dodávku lepenky.

„Fajn,“ řekla. „Zrovna jsem chtěla udělat něco k večeři.“

„Nádhera. Potřebuju si projít pár papírů. Zatím budu v pracovně. Nejvýš hodinu.“

„Dám ten šampus vychladit.“

„Jistě,“ řekl Herbert a podal jí láhev. „Víš, tak jsem si říkal… neměli bychom si pořídit nové auto?“

Anna už ho chtěla jako obvykle obejmout, ale rozmyslela si to.

Zatímco stála v kuchyni a rolovala ptáčky, přemítala o tom, jestli je tohle den, na nějž celou dobu podvědomě čekala. Chvíle, kdy vykročí směrem, který… ano, chvíle, která říká, že za dveřmi je nějaká změna. Nebylo jí jasné, kam to povede, ale to staré se každopádně pomalu poddávalo čemusi novému: její manželství s Herbertem Kowalským je ohroženo a možná už nebude cesty zpět. Byly to zajímavé úvahy, třebaže možná trochu přepjaté, protože když se to vezme kolem a kolem, zatím se jedná jen o obálku s klíčem a tajného obdivovatele. Obálku, která má – upřímně řečeno – dost možná jiného adresáta. Anna Kowalská nebyla ničím jiným než mírně nespokojenou úřednicí ze školní kanceláře, která na začátku středního věku okusila antidepresiva chvilkového poblouznění.

Mírně nespokojená?

Ano, bylo to tak. Nebyla nespokojená se svou prací na Erasmově gymnáziu ani se svou ekonomickou situací. Ani se svým zdravotním stavem, ani sama se sebou.

Neuspokojoval ji pouze její život. Přesněji řečeno soužití.

Ještě přesněji: její manželství a její muž.

Takhle snadné pro ni bylo pregnantně zformulovat myšlenky v hlavě, zatímco plnila hovězí mletým masem. Připluly a zase odpluly jako lehké obláčky za letního dne, v hloubi duše ale věděla, že jsou zatížené pravdou. Takhle to zkrátka je. Problémem je Herbert Kowalski. Od října, kdy byla zpochybněna kvalita jeho spermií, jeho akcie klesly. Anna si kromě toho přibližně před měsícem – po deseti letech manželství – všimla toho, co dělá s předními zuby. To situaci nepomohlo.

Šlo o chvíle, kdy Herbert poslouchal. Bylo naprostou záhadou, že si toho Anna předtím nevšimla. Herbert za normálních okolností neposlouchal, co mu říká, nejvýš na půl ucha, aby mohl místo odpovědi ve vhodných chvílích cosi zamručet. Nejčastěji „hm, hm“, „hm, přirozeně“, případně „vážně?“. Pokud ji ale někdy skutečně poslouchal a měl na onu věc nějaký názor, často odlišný, jeho mimické svaly se chovaly zcela zvláštně. Pokusil se zamračit a současně nadzvedl horní ret tak, že se mu odhalily přední zuby. Výraz jeho tváře ještě podtrhly vrásky, které mu přitom vybíhaly od nosních dírek. Vysvětlit, co tato mimika vyjadřuje, by zvládl i šimpanz: odtažitost, skepsi, nepřátelské naladění.

Se svou terapeutkou, jistou Clarou van der Linckenovou, s níž se – aniž o tom Herbert věděl – scházela dvakrát měsíčně v její ambulanci na Weiverstraat, Anna tento fenomén horního rtu zatím neprobrala. Nenastal čas to udělat?

Když měla ptáčky připravené, vložila je do trouby a přidala k nim zeleninu, polotovar, který koupila v obchodě Ledermann’s v Kupinského uličce. Při pohledu na hodiny zjistila, že je čas na sprchu.

Než se ale odebrala do koupelny, šla do ložnice a obálku s klíčem od tajného ctitele schovala do zadní části zásuvky, v níž měla uložené spodní prádlo. Když po ní pak stékaly proudy horké vody, ke svému překvapení si uvědomila, že si v ní cosi prozpěvuje. Sice jen lehce a tiše, zvuk očekávání byl přesto nepřeslechnutelný.

Ano, takhle to je. Otevřelo se okno a já jsem připravená vzlétnout.

Páteční odpoledne a večer 

Následujícího dne byl pátek a nálada ve škole jako vždy radostná, mezi studenty i mezi zaměstnanci. Anna navíc skončila s prací už po obědě, kdy ji vystřídala její kolegyně Helena deBriesová. V kanceláři školy společně pracovaly už šest let a to, jak si rozvrhly práci, bylo čistě v jejich kompetenci. Pokud v kanceláři byla aspoň jedna z nich, nezáleželo na tom, jestli je to ta či ona. Ve volném čase se nestýkaly, což Anně přišlo trochu zvláštní, protože se měly rády a v práci mezi nimi nikdy nedošlo ke konfliktu. Helena ale měla tři děti, dvě své a třetí vyvdané, téměř všechen čas věnovala práci a rodině. Překážkou tedy možná byly takové prosté a praktické okolnosti. Jestli někdo má nebo nemá dítě, tak možná nakonec hrálo větší roli, než by si člověk v zaslíbené epoše emancipace myslel.

Jelikož Herbert vždy končil svůj týden tím, že si s bratrem zahrál squash a šel na pivo, měla Anna celé odpoledne volné. Byly to hodiny, kdy obyčejně v poklidu nakupovala nezbytné věci na víkend v obchodech kolem Grote plejn. Když se Herbert vrátil mezi půl sedmou a sedmou domů, měla vždy připravený drink: whisky pro Herberta a pro sebe gin s tonikem.

Stejně vypadal program i na tento pátek, jedinou změnou bylo to, že než se do něj Anna pustila, zašla na hlavní nádraží. Nebyla si zcela jistá, kde se tam nacházejí boxy na úschovu zavazadel. Musela chvíli pátrat a prodírat se přitom cestujícími, kteří byli buď vystresovaní, anebo natěšení na víkend. Nakonec schránky našla v podzemním podlaží.

Působily dojmem něčeho, na co se zapomnělo. Tři dlouhé řady obyčejných plechových skříněk. Anna si pomyslela, že tady určitě stojí od přelomu tisíciletí. Stále byly na mince, nedaly se použít karty ani mobilní aplikace. Jedno euro za hodinu, pět eur za čtyřiadvacet hodin. Za rozměrnější boxy ve spodní řadě se platilo dvojnásob. Přibližně ve třetině zámků byly zasunuté klíče. Anna se ohlédla – napadlo ji, že tajný ctitel muže být někde poblíž a sledovat zdejší dění. Kromě uklízeče, který před sebou tlačil vozík, tu ale bylo liduprázdno. Anna se zhluboka nadechla a začala hledat box číslo 321.

Zjistila, že je jedním z těch menších v horní řadě. Vytáhla klíček, opět se ohlédla a odemkla.

Nedokázala by říct, co uvnitř očekávala, možná další dopis s novým sdělením – s návrhem na schůzku nebo zkrátka a dobře se ctitelovým jménem. V tom se ale spletla. Ve tmě uvnitř schránky stála obyčejná skleněná váza s rudou růží a láhev šampaňského. Oba předměty zohledňovaly výšku skříňky: stonek růže nebyl delší než patnáct centimetrů a šampaňské bylo v láhvi poloviční velikosti.

Žádný dopis. Žádný vzkaz.

Několik minut u skříňky postála. Nevěděla, co si počít. Ucítila, jak se celá zachvěla. Mohl to být okamžik vystřízlivění. Možná neklid, dokonce strach. Potlačila ho. Řekla si, že na vině je to omšelé a opuštěné prostředí kolem. Špinavá podlaha, stěny, které nepochybně nikdo několik desetiletí nevymaloval, odřené schránky, starý uklízeč, který mezitím zmizel. Zbývající části nádraží sice v posledních letech prošly rozsáhlou rekonstrukcí, ale podzemní patro bylo ponecháno zkáze. Nebyly tu žádné kavárny ani obchody, žádné vtíravé reklamní vitríny, jen pánské a dámské záchodky, oboje zatlučené. Schodiště do přízemí a nakonec i tyto řady lehce pomačkaných zelených plechových dvířek.

Růže a malá láhev šampaňského.

Anna růži opatrně vytáhla z úzké vázy a spolu s láhví – všimla si, že je to Bollinger, nevěděla, že firma prodává i menší láhve, ale jak je vidět, tak ano – si ji rychle uložila do tašky. Když se pak vrátila mezi hemžící se dav, na okamžik se jí zatočila hlava. Měla pocit, že právě vystoupila z podsvětí.

Panebože, uklidni se, Anno Kowalská! pomyslela si. Nejsi přece žádná hysterická náctiletá holka, ale zralá a vyrovnaná žena.

Nejde o nic víc, než že máš tajného obdivovatele. Tajného a tajuplného.

O několik hodin později vypadal pátek jako kterýkoli jiný pátek. Anna stála v kuchyni, ve sklence měla posledních pár kapek ginu s tonikem a přepouštěla máslo, jímž měla v úmyslu přelít dva kousky filé z platýse. Vedle ní stál Herbert se svou whisky a šťouchal brambory. O víkendech, pokud neměli hosty, večer vařili často společně. Herbert to zřejmě pokládal za projev hluboké solidarity s feminismem, jeho kuchařské umění ovšem nedosahovalo nijak závratné úrovně. Toho večera byl stále plný úspěšně uzavřené smlouvy s Remingtons a svými plány na koupi nového vozu. Možná by si mohli nechat tři roky staré audi a mít dvě auta? To by se Anně jistě líbilo. Mohla by auto použít, kdykoli by je potřebovala, ne?

Kam bych jela? A kdy? pomyslela si Anna. Pak ji ale napadlo něco velkolepého. Co když jednoho dne v blízké budoucnosti, jednoho vlahého a slunečného jarního odpoledne uprostřed týdne, zkrátka nasedne do svého auta a vydá se do některého z blízkých měst? Třeba do Lindenu nebo Linzhuisenu. Zaparkuje před nějakým lepším hotelem, vyjede výtahem do pokoje, kde už na ni bude čekat její tajný ctitel a milenec. Budou se dvě hodiny milovat a ona se poté vrátí k autu a odjede domů. Nebylo by právě tohle tím, čím si potřebuje zpestřit život?

Zrudla, zatrnulo jí v podbřišku. Polila rybu máslem.

„Ano, máš naprostou pravdu, Herberte,“ řekla. „Taky si myslím, že by bylo prima mít dvě auta.“

„Tak to je skvělé,“ zhodnotil Herbert. „Vím, že asi bude problém s parkováním, ale už jsem začal shánět místo dole v garáži. Jestli nám bude přát štěstí, jedno bychom měli získat už prvního března. Něco to pochopitelně bude stát, ale my na to máme.“

„Samozřejmě budeš jezdit tím novým,“ řekla Anna.

„Mně staré audi vyhovuje.“

Uvědomila si, že její vstřícnost je vlastně omluvenkou za hříchy, jichž se hodlá dopustit. Nabralo to rychlost, pomyslela si. Na tajného milence – chci říct obdivovatele – jdu moc zhurta. Měla bych se trochu krotit.

Jenže to se lehko řekne a hůř provede. O hodinu později už byli najezení, dopili láhev ryzlinku (ona měla jednu sklenku, on čtyři) a seděli ve svých křeslech. Jako už tradičně se zapojili do sportovního kvízu na třetím programu. Měli v plánu, že až skončí otázky a odpovědi, budou sledovat další díl seriálu na Netflixu, který přinejmenším Herbertovi připadal obzvlášť zajímavý a kvalitně natočený. Když se ale Anna na manžela zadívala, zjistila, že usnul. Kromě toho měl nadzvednutý horní ret a odhalené přední zuby – jako by s nedobrovolným soustředěním poslouchal někoho, kdo na něj hovoří v říši snů.

Vypnula televizor a začala – de facto poprvé od chvíle, kdy se zmocnila obálky – přemýšlet o tom, kdo by za tím mohl být. Kdo má tohle všechno na svědomí? Kdo o sobě tvrdí, že ji tajně obdivuje a kdo ji obdaroval šampaňským a rudou růží? Pokud jde o někoho, koho zná aspoň zběžně… takových mužů snad ale není tolik, aby si některého z nich nemohla vytipovat?

Dobrou půlhodinu o tom přemítala; Herbert s nadzvednutým horním rtem zatím dál chrápal ve svém koutě. Dospěla k závěru, že možných kandidátů je pět, možná šest.

Kromě toho si uvědomila – bohužel, nutno podotknout –, že by s nejméně čtyřmi z nich spala raději než se svým manželem.

Samozřejmě ne se všemi čtyřmi naráz, pořád jsou tu jisté hranice.

Anna Kowalská poté opatrně zhasla světlo, vklouzla do koupelny a začala se uspokojovat ve sprše.

Kandidáti 

Tři kandidáti se nacházeli ve škole.

Pokud by je Anna měla seřadit, což nemohla neudělat, na prvním místě by se bez větších pochybností ocitl Max Lehrer. Byl stejně starý jako ona, učil literaturu a filozofii, byl dva roky rozvedený a navíc hezký – ve stylu starých amerických filmových hvězd. Gregory Peck. Clark Gable. Burt Lancaster. Jistě do něj byla zamilovaná polovina studentek (zvláště sedmnáctia osmnáctileté z vyšších ročníků) i nejedna kolegyně ze sboru, ale Anna věděla, že se zajímá zvlášť o ni. Mnohokrát se stalo, že když si přišel cosi vyřídit do kanceláře, chvíli se tam poté pozdržel, někdy se dokonce objevil jen tak.

„Jen jsem se tě chtěl zeptat, jak se máš,“ zdůvodnil to například. Nebo: „Vždycky tě tady rád vidím.“ Anna přesto neměla nikdy pocit, že by s ní flirtoval, a už vůbec ne vulgárním způsobem, i když zejména v poslední době (možná od chvíle, kdy došlo k odhalení Herbertových pochybných spermií) se na ni občas zadíval o vteřinu déle, než bývá zvykem, a ona na něj. Šlo o jeden z typů téměř nepostřehnutelných signálů, jejichž význam je nicméně zcela jasný, pokud si to člověk odváží připustit.

Své kouzlo měl i jeho hlas. Anna by se ráda zúčastnila některé z jeho hodin, třeba jako muška na zdi, jen proto, aby ho zažila při výuce. Jak svým hlubokým a vlídným hlasem vykládá studentům o nějakém velkém spisovateli nebo filozofovi, jak jeho sportovní postava prochází mezi lavicemi… Ano, Max Lehrer se v souboji ctitelů samozřejmě umístil na prvním místě.

Ale ani druzí dva kandidáti ze školy nebyli k zahození. Rickard Huygens, dějepis a občanská výchova, byl sice ženatý (s učitelkou ze základní školy), ovšem v manželství mu to podle všeho skřípalo. Na večírku zaměstnanců školy před půlrokem seděl vedle Anny u stolu a po několika sklenkách vína se jí začal svěřovat. Oženil se prý s husou. Jako mladá byla moc hezká husa, ale krása z ní postupem let stekla jako… ano, jako voda po husím peří. Anna se v duchu ptala, jestli tohle vtipné přirovnání pochází z jeho, nebo z cizí hlavy. Každopádně nebyl zcela nemilosrdný, část viny vzal na sebe a mluvili také o jiných věcech. Navíc se ukázalo, že umí skvěle tančit. Tři pedagogové (dva učitelé hudební výchovy a jeden matematiky) dali příležitostně dohromady skupinu hrající jazz a blues. Když se lidé zvedli od stolu, bezmála dvě hodiny se tančilo. Rickard nevyzval Annu k tanci jen dvakrát nebo třikrát, ale spíše devětkrát nebo desetkrát. Možná byl mladý, nebylo mu víc než třicet, o pět méně než jí, a když na něj Anna pomyslela, musela se pousmát. Nebyl ani z poloviny tak atraktivní jako Max Lehrer, který se tehdy večírku z nějakého důvodu nezúčastnil, zato byl zábavný. Vtipný a originální. Od Herberta se lišil tak, jak to jen lze.

S kandidátem číslo tři to bylo poněkud komplikovanější. Jmenoval se Benedict Maertens a ve škole působil jako psycholog. Jeho místnost přímo sousedila s kanceláří a ve škole pracoval teprve několik měsíců, od prvního listopadu, pokud si Anna dobře pamatovala. Bylo mu kolem čtyřiceti. Vysoký a tmavovlasý, připomínal terapeuta z nějakého amerického televizního seriálu. Anně se zdál být trochu záhadný. Byl nemluvný a současně působil intenzivně. Asi jako úsporná žárovka. Při rozhovoru s ním vždy došlo ke zpomalení tempa. Všechno, co pronesl, bylo pokaždé moudré a dobře zformulované. Jako by to četl nahlas z knihy, napadlo Annu jednou. Současně jako by člověku viděl až do žaludku.

O jeho soukromí nevěděla nic. Ostatní ve škole na tom byli zřejmě stejně. Do Maardamu se přistěhoval z Aarlachu díky tomu, že získal místo na Erasmově gymnáziu. Žil sám a dříve působil jako armádní psycholog. Když se ho Anna těsně před Vánoci zeptala, jestli má rodinu, odpověděl jí „Ne, nemám nikoho,“ a cosi v jeho pohledu a intonaci tohoto prostého sdělení ji odradilo od toho, aby se zeptala na to, co by jinak logicky následovalo: jak se chystá strávit svátky a dvoutýdenní volno?

Ano, pokud by měl být Benedict Maertens popsán jedním slovem, znělo by záhadný. Tím, jak byl záhadný, ale současně – dalo by se říct, že skoro vábivě – přitahoval.

Zbývající dva potenciální ctitelé – alespoň podle Annina způsobu uvažování a vyhodnocování všech pro a proti – pocházeli z okruhu rodinných známých. Oba si je zakázala způsobem, který se netýkal jejích tří kolegů ze školy. Mezi kolegy z práce a přáteli je přece jen určitý rozdíl.

Arnold Czernik byl letitý Herbertův kamarád. Jeho manželkou byla jistá Sylvi, která také patřila mezi jejich známé. Ti dva byli spolu od gymnázia, víc než dvacet let, měli dvě náctileté děti a bydleli ve Wemdenu, předměstí Maardamu. Arnold vedl advokátní kancelář, Sylvi tam pracovala jako sekretářka, dalo by se tedy říct, že se vídali a stále vídají už poměrně dlouhou dobu.

Nebylo by se co divit, kdyby člověk v takové situaci potřeboval svěží vítr. Annu to napadlo už mnohokrát předtím a registrovala také signály, které o tom svědčily. K těm nejsilnějším došlo před necelými dvěma měsíci, na silvestra. Anna a Herbert Kowalští pořádali večeři a pozvali tři další manželské páry. Pár minut před půlnocí seděli stále u stolu (vyjma Herberta, ten šel do kuchyně otevřít láhev tradičního Veuve Clicquot) a Arnold položil Anně ruku na stehno. Pod sukni a dost vysoko. Ona ji tam nejprve nechala ležet o okamžik déle, než by se slušelo, a pak ji opatrně odsunula. Možná ne zcela odmítavě, byla ovšem dost opilá a později už si nedokázala vzpomenout na nic bližšího.

Jak bylo řečeno, vyskytly se i jiné signály, které si nyní snažila vybavit. Každopádně jí nečinilo nijak velké potíže si představit tohoto poměrně elegantního, ale bohužel trochu korpulentního advokáta v roli jejího tajného obdivovatele.

Druhý kandidát z okruhu jejich známých byl problematičtější a zároveň jediný z pětice, k němuž nepociťovala sympatie. Naopak, kdyby se ukázalo, že dopis na chodbě a symbolické dárky ve schránce na nádraží má na svědomí Klaus Freydenbach, rázem by nedůvěřivě zpozorněla.

Klaus žil po dvou komplikovaných vztazích sám. Jeho poslední partnerkou byla Birgitte, Annina přítelkyně. Birgitte to s ním asi před rokem ukončila a nyní bydlela v Londýně s novým partnerem. V souvislosti s určitou dobou předcházející rozchodu i se samotným rozchodem se Anně svěřila s tím, že Klaus se ji ve všem snažil zcela ovládat, nejspíš je psychopat a má z něho strach. Žili spolu víc než pět let. Proto ví, o čem mluví. Kromě toho hovořila s jeho bývalou partnerkou a ta její analýzu potvrdila ve všech bodech.

Přestože se Birgitte vytratila, Klaus Freydenbach se s manželi Kowalskými scházel dál. Anna o něm diskutovala s Herbertem, zmínila i to, co se doslechla o jeho dominantních a psychopatických rysech, jenže Herbert to označil za nesmysl. „Tohle ženy říkají vždycky, když je muž opustí.“ Nevěřil, že v tomto případě opustila ona jeho. Klaus mu prý řekl, že šlo o společné rozhodnutí a že to bylo rozhodně z jeho popudu.

Herbert měl Klause rád, tady bude zřejmě problém.

„Je to přímý a čestný chlap. Říká, co si opravdu myslí, a je vždycky dobře naladěný. Je příjemný a zábavný. A po čertech chytrý.“

S tím, že je Klaus chytrý, Anna mohla souhlasit. Je to profesor sémiotiky (ať už jde o cokoli) na Maardamské univerzitě a takoví lidé mívají vyšší IQ než průměrný jedinec. Navíc souhlasila s manželovým názorem, že Klaus je společenský. Jenomže tohle – pokud se neplete – bývá společným rysem všech psychopatů. Navenek působí šarmantně.

Buď jak buď, kdyby se ukázalo, že jejím tajným ctitelem je Klaus Freydenbach, rovnou by mu rázně zabouchla dveře.

Problematické by pochopitelně bylo, kdyby zmíněné kontakty pokračovaly, aniž by tušila nebo byla schopná zjistit, o kterého z těchto kandidátů jde. Na takové starosti je ale ještě dost času. Každý den má dost vlastního trápení.

Mimo to se tu mohl nabízet i šestý kandidát. Míru pravděpodobnosti této možnosti ale Anna vyhodnotila jako mimořádně nízkou. Na mysli měla svého zubaře. Bylo mu kolem pětačtyřiceti a jmenoval se Matthias Winckel. Vždycky se jí zdálo (zvlášť v posledním roce, kdy ji trochu zlobil zub moudrosti a do jeho ambulance zašla hned několikrát), že o ni pečuje moc hezky, skoro láskyplně. Věděla, že mu poměrně nedávno zemřela manželka na rakovinu. Při zákroku pokaždé pouštěl portugalské fado, romantické, smutné a roztoužené. Pochopitelně je ale možné, dokonce pravděpodobné, že se takhle chová ke všem pacientům, přinejmenším k těm ženského pohlaví.

Když si Anna takto zhodnotila všech šest více či méně atraktivních mužů, položila si otázku: kde je psáno, že by to nemohl být někdo úplně jiný? Kdosi, s nímž ji nepojí žádný vztah. Neznámý.

Neznámý?

Pomyšlení na něco takového bylo vzrušující i znepokojivé. Asi jako učitel tanga z Buenos Aires.

V Behrensee 

Přešlo pět dnů, během nichž se nic nedělo.

Vlastně ano, něco se samozřejmě dělo, ale pouze samé běžné věci. Herbert pracoval přesčas. Zástupkyně ředitele školy Ingemund Hallerová si zlomila klíční kost při zápase v košíkové mezi studenty a zaměstnanci gymnázia. Annině sestřenici Linette se v Irsku narodilo šesté dítě. Velmoci šířily dezinformace a na různých místech světa se válčilo.

Ovšem pokud šlo o tajného ctitele, bylo ticho po pěšině. Annu napadlo, že to už možná skončilo. Že zůstane jen u těch dvou věcí: obálky a schránky na hlavní stanici. Pociťovala určité rozčarování, přímo hluboké zklamání. Až do té doby doufala, že tohle všechno je pouhou první kapitolou dlouhé a romantické story, ovšem s každým dalším dnem měla pocit, že je jí tato budoucnost postupně odnímána. Jaký má k čertu smysl takový úvod, když po něm nic nenásleduje?

Dobrá otázka, pomyslela si Anna. Ve škole si obzvlášť všímala tří potenciálních kandidátů: Maxe Lehrera, Rickarda Huygense a Benedicta Maertense. Naneštěstí musela konstatovat, že žádný z nich nevysílá signály v tom smyslu, že by ji rád dobyl nebo jak to říct. Favorita Maxe Lehrera v podstatě neviděla, protože byl v úterý se svou třídou na výletě a ve středu míval volno. Pochopitelně k tomu mohla přistoupit lehce pozitivně: když tu není, sotva může pokračovat ve své romantické hře. Pokud to ale zhodnotila realisticky, nebyla taková úvaha ničím jiným než zbožným přáním. Velice dobře si to uvědomovala, když ve středu krátce po obědě nasedla s mírnou skepsí na kolo a vydala se v protivětru k domovu.

Život nás zrazuje, pomyslela si. Opakovaně otevírá dveře, ale pak je zase zavírá, aniž jimi stihneme projít.

Ale pak to přišlo.

Přestože se víceméně jednalo o opakování téhož, zcela ji to zaskočilo. Malá bílá obálka se opírala o stěnu na stejném místě jako ta minulá. Možná ležela o kousek blíž k jejím dveřím než ke dveřím Wilmy Verhovenové, ale to se jí možná jen zdálo. Když ji popadla, bylo každopádně pozdě na to si to ověřit.

Jakkoli byla vzrušená, nepospíchala. V předsíni si svlékla bundu a sundala šátek, boty uložila do botníku, šla do kuchyně a uvařila si čaj. Teprve pak – se šálkem, sušenkami a obálkou – usedla do křesla.

Zhluboka se nadechla, na několik vteřin zavřela oči a nakonec obálku otevřela.

Lístek do Opery.

Srdce jí prudce poskočilo. Takhle by to přinejmenším napsal autor v milostné novele ve Stardustu, týdeníku určeném pro náctileté dívky s nezvladatelnými hormonálními bouřemi, který Anna čítávala před dvaceti lety. Tady ale nešlo o novelu, tohle byla skutečnost. Max Lehrer nebo Arnold Czernik nebo někdo jiný jí poslal lístek do Městské opery v Maardamu. Konkrétně na Mozartovu Kouzelnou flétnu, na středu následujícího týdne. První řada na balkoně, sedadlo číslo 6. Anna už v Opeře několikrát byla, viděla Wagnera i Verdiho, ale od té doby už uplynulo několik let. V každém případě věděla, že první řada na balkoně patří mezi nejlepší místa v hledišti. Zároveň ji potěšilo, že dějiště hry se takhle podstatně proměnilo: mezi suterénem maardamského hlavního nádraží a operním domem na Ruydersplejnu je nebetyčný rozdíl. Podle všeho tím také skončí hra na kočku a myš. Smyslem je nepochybně to, že záhadný ctitel usedne vedle ní na sedadlo 5 nebo 7.

Co bude dál? Tím se teď nebudu zabývat, pomyslela si Anna Kowalská, napila se čaje rooibos a ve svém rudém křesle se opřela. Jak se říká: staň se, co se má stát.

Jestli tam bude sedět nebo k ní přisedne Klaus Freydenbach, tak mu jednoduše poděkuje a odejde. Nechá ho, stejně jako Mozarta a jeho kouzelnou flétnu, svému osudu. Ale proč by to měl být právě on? Profesor sémiotiky snad myslí na jiné věci, než aby balil vdané ženy z okruhu svých známých, ne?

Vadilo jí, že do návštěvy Opery zbývá celý týden. S tím ale nemohla nic udělat. Trpělivost je ctnost. Herbert s Annou v pátek večer odjeli do svého letního domu v Behrensee. Na to, aby ho začali skutečně obývat, bylo vzhledem k ročnímu období ještě příliš brzy, Herbert ale trval na tom, že ho bude nejméně jednou měsíčně jezdit kontrolovat.

Vlastně šlo o domy dva. Stály na rozsáhlých pozemcích mezi dunami a ve dvacátých letech dvacátého století je postavil Herbertův dědeček (majitel továrny na připínáčky, svorky, hřebíky a jiné rozličné zboží) se svým společníkem. Nyní tyto krásné dřevěné domy vlastnili Herbert Kowalski a jeho o tři roky mladší bratr Robert. Právě o tomto víkendu tam pobýval i Robert se svou ženou Mirjam a jejich dvěma dětmi. Na sobotní večer byla pochopitelně naplánována společná rodinná večeře.

Anna měla ráda Mirjam, s Robertem už to bylo horší. Neměl jen stejný typ horního rtu jako Herbert, bratři měli společných osobnostních rysů víc. Mirjam se jednou – u příležitosti jiné rodinné večeře na stejném místě před pár lety, kdy byla posílená několika sklenkami vína – rozzlobila a nazvala je „omezenými šéfíky“. Švagrové se poté shodly, že toto označení sedí na lepenkové bratry Kowalské téměř dokonale.

I tato sobota probíhala podle zavedených zvyklostí. Mirjam a Robert přišli po obědě k Anně a Herbertovi. Minulá sešlost, která se odehrála za jedné větrné lednové soboty, se totiž konala u nich. Anna s Mirjam odpoledne v kuchyni chystaly jídlo, bratři byli spolu venku, opravovali to, co se v zimě poškodilo, a popíjeli u toho pivo. Sestry Astrid a Beate v té době ležely v podkrovním pokoji (vytápěném komínem vedoucím z kuchyně) a sledovaly streamované béčkové filmy pro mladé dospělé.

Anně by připadalo zajímavé, kdyby pověděla Mirjam o svém tajném ctiteli a vyslechla její komentář, ale nakonec tomuto pokušení odolala a raději zavedla řeč na běžná témata: muži obecně, bratři K. zejména, spalování kalorií, vyzkoušená a nevyzkoušená fitness centra, situace v zaměstnání (zejména u Mirjam, protože do její banky nastoupil nový šéf), výchova dětí, dobré i méně dobré recepty, sex, botox, sociální sítě, společní známí, kteří se nechovají tak, jak by měli, a také streamované béčkové filmy pro dospělé dospělé.

Večeřet začali v šest. Herbert a Robert, kteří každý během odpoledních prací vypili čtyři nebo pět piv, byli zpočátku rozverní, ale postupně stále víc podléhali únavě. Majonéza v předkrmu a smetanová omáčka v hlavním jídle zrádně obalily jejich jazyky a myšlenky tučnou vatou. Tohle se ale dělo vždycky. Když dojedli dezert a zvedli se od stolu, oba pánové usnuli, každý na jednom konci pohovky a s horními rty ohrnutými v obraně před nevítanými sny. Děvčata pomohla s mytím nádobí, protože jim odměnou za to bylo slíbeno, že se budou moct vydat na lov sladkých pokladů; Anna jim skrýše s bonbony připravila v průběhu dopoledne. Když všechno včetně lovu skončilo, švagrové vyklouzly ven a u hustého živého plotu z ptačího zobu, který odděloval oba pozemky, si tajně vykouřily cigaretu.