Ann Granger 

Mrtvá z Deptfordu 

Originální název: The Dead Woman of Deptford 

Vydáno u Headline Publishing Group, London 2016 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2016 Ann Granger 

First published in 2016 by Headline Publishing Group. 

Translation © Michaela Martinová, 2023 

Obálka © Emil Křižka, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1228-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-1229-2 (mobi)

Tuto knihu věnuji své rodině, přátelům a sousedům jako poděkování za jejich neocenitelnou podporu v těžkých chvílích. Zvláště děkuji Timovi a Chrisovi, svým synům, kteří museli zvládnout svou ztrátu stejně jako já, své agentce Carole Blakeové a redaktorce Clare Fossové. 

… samotná existence Londýna závisí na Temži do té míry, že kdyby se tato řeka stala nesplavnou, Londýn by se brzy proměnil v hromadu trosek, tak jako města Ninive a Babylon… 

Obraz Londýna pro rok 1818 

Kapitola první 

Inspektor Benjamin Ross 

Jmenoval se Harry Parker. Byl malé, hubené postavy a na sobě měl špinavé oblečení. Ve žlutém světle vrhaném policejní lucernou na nás hleděl očima polapeného toulavého psa, kterého jsme zahnali do kouta a teď ho drželi v šachu. V rukou svíral plátěnou čepici a tiskl si ji k hrudi. Jeho malá očka těkala z jednoho na druhého a vždycky se vrátila k mé tváři. Nedokázal jsem odhadnout, jaký dojem by jako svědek učinil na soudce nebo na porotu. Věděl jsem jen, že na mě udělal dojem velmi nevalný.

Před necelou hodinou jsem si myslel, že jsem pro dnešek skončil. Dokonce jsem nahlas řekl: „Tak, Morrisi, myslím, že bychom konečně mohli jet domů!“

Byli jsme se seržantem mimo Londýn, protože jsme řešili jednu záležitost v Cambridgi, kde si vyžádali naši pomoc. S výjimkou policejních povinností to byla příjemná přestávka. Cambridge se zdála v porovnání s Londýnem klidná a oceňovali jsme čistší vzduch, atmosféru univerzitního města, elegantní gotické budovy a otevřené louky, na kterých se pásl dobytek. Připadali jsme si, jako bychom se ocitli v jiném světě.

Cestou domů jsme z vlaku viděli šedý kouř, který se vznášel nad naším obrovským hlavním městem. Mohlo to být horší. V listopadu se v ústí Temže obyčejně převalovalo více mlhy. Když se smísila s uhelným kouřem, často vytvářela hustou, nepříjemně páchnoucí nažloutlou hmotu, škvírami se protahovala na chodníky a zahalovala budovy špinavým závojem. Nemohli jste projít kolem, aniž se vám na oblečení udělaly černé šmouhy. Ale i když byla zima a vlhko, zatím jsme byli ušetřeni „londýnské hrachovky“ – mlhy tak husté, že by se dala krájet, kterou jinde než v Londýně nespatříte. Když jsme s Morrisem vystoupili z vlaku, okamžitě nás pohltil spěchající dav a my se začali prodírat přeplněnými hlavními ulicemi. Uši nám zaplavil rachot kol a klapot kopyt, výkřiky pouličních prodavačů a řinčení flašinetů. Bylo tu živo. Se slušnými občany se mísili žebráci – kteří se svým řemeslem nijak netajili – a kapsáři – kteří dělali pravý opak. Čilá, ale akademická atmosféra Cambridge byla tomuto místu tak vzdálená, že by se klidně mohla nacházet v jiné zemi. Útočištěm se nám stala budova Scotland Yardu. Zapsal jsem náš návrat, slíbil jsem, že hned ráno odevzdáme zprávu o případu, a teď už zbývalo jen těšit se na večeři s rodinou.

V tu chvíli však osud odněkud vyčaroval posla zkázy v podobě mladého strážníka, který měl obličej celý zarudlý a sotva popadal dech. Nejdřív se na schodišti ozval klapot a vzápětí se ve dveřích objevil onen mladík a v ruce svíral dopis. Silně se potil.

„Kdo jste?“ vyštěkl Morris, který příchozího nepoznal, zato rozpoznal překážku mezi sebou a teplem rodinného krbu.

„Evans z Deptfordu, pane!“ vypískl nově příchozí. Rozpačitě pokukoval z jednoho na druhého. „Dole mi řekli, abych se ptal po inspektoru Rossovi.“

„Opravdu? Já jsem Ross.“ Přistoupil jsem k němu a vzal si dopis, který mi podával. „Nuže, chlapče, co tak naléhavého vás sem přivádí?“

„Došlo k vraždě, pane!“ prohlásil mladík vzrušeně. „Právě našli tělo. Je na Skinnerově dvoře. A inspektor Phipps posílá pozdravy a omluvy pane,“ dodal opožděně.

„To je od něj hezké,“ zamumlal za mnou Morris.

Teď už jsme oba věděli, že se nedá odhadnout, kdy se večer vrátíme domů. Většina policistů už dávno odešla a ti, kteří zůstali, měli práci – nebo aspoň dost práce na to, aby strážníka Evanse poslali za mnou. Pomalu jsem si přečetl dopis. „Takže se jedná o mrtvou ženu, ano?“

„Tělo stále leží na místě, kde ho našli,“ oznámil nám Evans.

„Mám vás tam odvést, pane.“ Mladík doslova nadskakoval. Bylo třeba něco udělat, než toho dychtivého mladého blázna přemůže vzrušení natolik, že ho budu muset polít vodou. Marná sláva, nedalo se nic dělat. Poslal jsem ho, aby sehnal drožku, která by nás všechny tři dopravila na místo činu.

„Promiňte, Morrisi,“ řekl jsem seržantovi, když jsme vycházeli z budovy.

Morris zamumlal nějakou odpověď, ale já ji nezachytil.

Ani jsem nemusel.

Cestou na jih od řeky jsem si znovu přečetl Phippsův dopis. Seděl jsem vedle mladého Evanse, protože byl štíhlejší postavy než Morris, jehož mohutné tělo zaplnilo téměř celé protější sedadlo. Abych mohl číst, musel jsem se zkroutit do nepohodlné polohy a přidržet si papír v přízračném světle plynových pouličních lamp. List díky tomu vypadal jako nějaký středověký pergamen. Při každém otřesu drožky slova poskakovala nahoru a dolů, ale dařilo se mi je luštit.

Vražda měla některé neobvyklé rysy, psal Phipps. Neprozradil však, jaké by to měly být. Byl ovšem pevně přesvědčen, že vyšetřování by lépe zvládl Scotland Yard.

V Deptfordu na to neměli prostředky. Poslední dobou docházelo čím dál častěji k opileckým rvačkám a potyčkám mezi námořníky, z nichž mnozí byli z cizích lodí a neuměli anglicky. Ty jeho lidi plně zaměstnávaly.

Inspektora Phippse jsem neznal, i když jsem o něm slyšel – měl pověst schopného policisty. Ale nechtělo se mi věřit, že v Deptfordu zuří taková anarchie, aby vyšetřování vraždy nemohlo mít alespoň zpočátku přednost. Yard mohl být požádán o pomoc později, pokud by se vyskytly nějaké komplikace. To, že jsme byli povoláni okamžitě, mi připomnělo rčení o horkém bramboru.

Vyhlédl jsem z okna. Deptford si už dlouho nárokoval titul nejzchátralejší čtvrti v Londýně, přestože měl tvrdou konkurenci. Avšak scény, které jsme míjeli, ukazovaly místo plné života. Podél jednoho břehu řeky kotvily lodě, jejichž vysoké stěžně tvořily proti nočnímu nebi hustý les. Temnotu zimní oblohy občas rozzářila sprška červených a zlatých jisker, jako by někdo zapálil velkolepý ohňostroj. Improvizované představení označovalo místo, kde muži v některé z loděnic pracovali na trupu obrněné lodi.

Projížděli jsme kolem obrovské masy skladů velkoobchodníků. Do londýnského přístavu připlouvaly nákladní lodě z celého světa. Spolu s dalšími pachy, které si našly cestu do kočáru, zachytil můj nos vůni koření a tabáku. Na docích závisela i spousta drobných podniků, jako byli hokynáři, kováři a koláři. Kodrcali jsme se hlavní ulicí, na níž se nacházely obvyklé obchody s potravinami, ovocem a vínem, z nichž mnohé měly i v tuto pozdní hodinu plné ruce práce. Z toho, co jsem stačil postřehnout z okénka drožky, mi připadalo, že mnoho z těch krámků je malých, uvnitř stísněných, s nízkými stropy a odhalenými dřevěnými trámy. Každé pijácké doupě, které jsme míjeli, už bylo plné. Zachytili jsme útržky hlučného zpěvu a vrzání houslí. Oblohu nad námi zakrývala horní patra budov, lidská mraveniště, v nichž se často v jedné jediné místnosti tísnily celé rodiny.

Neviděl jsem žádné důkazy o rozvášněných davech nadávajících si v různých jazycích, o nichž Phipps psal ve své žádosti o pomoc.

Před deptfordským strážníkem jsem nemohl nic říct nahlas, ale měl jsem o celé záležitosti velké pochybnosti. Předal jsem Phippsův dopis Morrisovi a ten ho zběžně přelétl očima ve snaze pochytit z něj co nejvíc, než odbočíme do méně osvětlených ulic. Nahlas jsem mu jako chabou útěchu řekl: „Třeba se z toho nakonec vyvrbí něco, s čím si v Deptfordu bez problému poradí sami.“

„Tak proč to neudělají?“ zamumlal Morris. Možná nechtěl, abych ho slyšel. Ale spíš byl tak hladový a unavený, že mu to bylo jedno.

Ale Evans ho zaslechl a já jsem cítil, jak sebou trhl. Když se krátce nato drožka zastavila, šerem se rozlehl jeho nervózní hlas: „Jsme tady, pane!“

Poté, co jsme se vyškrábali ven, jsem zaplatil drožkáři a nechal ho napsat stvrzenku na kousek papíru, který jsem vylovil z kapsy. Věřil jsem, že mi Yard cestu proplatí. Ten den už nám však financoval zpáteční jízdenku na vlak do Cambridge, takže by se klidně mohlo stát, že další pohledávka bude vykázána nad rámec stanoveného příspěvku. Drožka se odkodrcala a zanechala nás v oblasti někde mezi řekou a obchodním srdcem města. Ze všech okolních budov nás sledovaly páry očí, ale skuteční pozorovatelé se stáhli z dohledu. Vydali jsme se za Evansem – protáhl se úzkou škvírou do temného, odporně páchnoucího prostoru, do nějž pronikalo jen světlo z oken s výhledem na místo činu a poskakující paprsky policejních luceren. Jeden z mužů zvedl lampu do výšky, takže světlo mířilo na můj obličej a zároveň odhalilo jeho statnou postavu v přilbě a těžkém plášti, který byl součástí policejní uniformy.

„Barrett, pane!“ představil se, když jsem si zastínil oči před náhlou září. „Mám ho tady, toho chlapíka, co našel tělo.“

Moje oči si pomalu přivykaly na špatnou viditelnost. Prostor, v němž jsme se ocitli, nebyl ani tak pořádný dvůr, jako spíš mezera mezi vysokými cihlovými budovami, která se táhla šest metrů dozadu a na šířku měřila rovněž asi pět nebo šest metrů. Suť povalující se všude kolem naznačovala, že tady zbourali nějakou budovu, snad staré skladiště, a nikdo neviděl důvod, proč ji nahradit jinou. Spolu s dochovanými domy lemujícími mezeru působilo celé místo jako řada starých zubů, které se pomalu drolí a vypadávají.

Ulici za námi ozařovaly plynové lampy, ale do tohoto opuštěného zákoutí vrhaly jen málo světla. I paprsky petrolejových luceren sotva dosahovaly na vzdálený konec, kde zchátralé dřevěné přístavky naznačovaly záchody. Kdysi je pravděpodobně používali všichni zdejší obyvatelé – a soudě podle zápachu je někteří používali dodnes. Bazalgettův kanalizační systém sem ještě nevedl. Tyto záchody musely odtékat do nějaké zřídka vyprazdňované žumpy, nebo ještě hůř – stále odváděly odpad do řeky. Jinde nová kanalizace hodně pomohla zahnat strašáka v podobě cholery. Ale pokud by se nemoc vrátila, tento dvůr by byl pro její hrůzy ideální živnou půdou. Všude kolem se vršily odpadky všeho druhu, hnijící a páchnoucí. Odvážné krysy cupitaly sem a tam, vylákané vidinou snadné kořisti a dnes v noci i pachem krve.

Stejně jako jeho kolega Evans byl strážník Barrett sice mladý, ale zato dychtivý. Svoji trofej vytáhl ze stínu na světlo svižným pohybem, podobný kejklíři, který vytahuje králíka z klobouku.

„Tady je, pane!“ prohlásil vítězoslavně.

Několikrát jsem tleskl promrzlýma rukama, částečně abych do nich navrátil cit, ale také abych zdůraznil, že tady velím já, a zamračil jsem se na ten ubohý exemplář přístavní chátry před sebou.

V reakci na můj pohled a ozvěnu mých rukou, která se odrážela od cihlových zdí, se přikrčil. Vypadal ještě vyděšeněji. Dobře mu tak! Možná bylo nespravedlivé mu v tuto chvíli dávat za vinu, že si na pohodlí domova a teplou večeři ještě chvíli počkám, ale byl jsem jen člověk, a protože Phipps tu nebyl, musel jsem svoje roztrpčení zaměřit na jiný cíl.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se nevábně vyhlížejícího lidského tvora, kterého mi strčili pod nos. Jednou jsem viděl „krysí cirkus“, který vystupoval ve velké kleci, pobízený a uplácený svým principálem. Bylo to, jako kdyby jeden z jeho účinkujících utekl a teď stál přede mnou na zadních tlapkách, oblečený v saku a kalhotách.

První informaci mi o něm vlastně sdělil můj nos. Ten muž strávil posledních pár hodin v hospodě. Byl cítit pivem, potem, pilinami a tabákovým kouřem.

„Parker,“ zamumlal svědek, „Harry Parker.“ V návalu odvahy, poháněné rozhořčením, ukázal na Barretta. „Však už sem to povídal tomuhle chlupatýmu, ne?“

„Jaké je vaše povolání, pane Parkere?“

„Pracuju v dokách,“ odvětil potichu. „Brzo ráno čekám u brány, když najímaj lidi na celej den. Když mě vemou, dělám všechno, co mi řeknou – nakládám, vykládám, přináším, vodnáším…“

A sem tam něco otočíš, když se ti to povede, pomyslel jsem si. Příležitostní dělníci najatí ráno u vrat doku bývali na konci dne při odchodu z práce prohledáváni. Ale když se kolem tlačily davy unavených, špatně naladěných chlapů a u brány stálo jen pár mužů, kteří je kontrolovali, nebylo možné krádežím zabránit.

„Jak jste ji našel?“ zeptal jsem se ho.

„Zakop sem vo ni!“ zaskřehotal vysokým, rozčileným hlasem. „Už sem to snad řek tomuhle chlupatýmu! Já za to přece nemůžu, ne? Nehledal sem ji. Přišel sem sem –“ mávl rukou směrem do dvora – „protože mě volala příroda.“ Vyslovil ten eufemismus se směšnou důstojností a ukázal na dřevěné přístřešky v zadní části dvora.

Pochyboval jsem, že tam měl vážně namířeno. Nikdo se zdravým rozumem by do žádného z nich po setmění dobrovolně nevstoupil a neriskoval by, že spadne po hlavě do páchnoucí jámy.

„Vůbec sem ji v tý tmě neviděl!“ pokračoval Parker.

„Není tady žádný světlo kromě toho, co sem de z ulice nebo svítí seshora, když někdo vodhrne závěs.“ Ukázal prstem nahoru. „Málem mě z toho kleplo. Vyběh sem zpátky na ulici a tam byl –“ Zarazil se, protože mu při pohledu na zamračeného Barretta nejspíš došlo, že by se strážníkovi asi nelíbilo, kdyby ho už potřetí označil za „chlupatýho“, a tak svá závěrečná slova pozměnil. „Všechno sem vypověděl tady tomu strážníkovi. Zeptejte se jeho!“

„Přesně tak, pane!“ potvrdil Barrett. „Byl jsem na své pravidelné obchůzce. Svědek vyběhl na ulici a málem mě srazil. Blekotal strachy a vůbec to nedávalo smysl. ‚Tam uvnitř!‘ opakoval pořád dokola. Tak jsem ho pevně chytil za límec a postrkoval ho před sebou zpátky do toho dvora. A tam jsme opravdu našli tu nebohou ženu.“

Napadlo mě, jak by to asi dopadlo, kdyby se tam strážník zrovna náhodou neobjevil. Vydal by se ho Parker hledat? Pravděpodobně by spíš utekl domů a ponurý objev by přenechal někomu jinému.

Parker si odfrkl do čepice. „Sem slušnej pracující člověk…“ uzavřel sebelítostivým tónem, jako by té smyšlence snad sám věřil.

Podíval jsem se nahoru. Neexistoval způsob, jak zjistit, kolik světla předtím dopadalo na dvůr. Teď když se rozkřiklo, že došlo k vraždě, bylo každé okno s výhledem na dvůr otevřené a vykláněla se z něj jedna či více postav, které chtěly vidět, co se děje pod nimi. Kruhové divadlo, pomyslel jsem si, a my jsme herci. Dolů se nesl šum vzrušených hlasů.

„Vidíte tělo?“ zeptala se nějaká žena pronikavě.

„Ne… zakryli ho. Támhle u zdi, podívejte, něco tam je.“

„Nic nevidim,“ zabručel první hlas.

„Budeme muset do těch domů poslat policisty, aby se vyptali, jestli někdo něco neviděl nebo neslyšel,“ řekl jsem seržantu Morrisovi. „Teď projevují dostatečný zájem. Škoda že tam Phipps už neposlal svoje muže.“

„Není koho poslat, pane,“ vložil se do hovoru Barrett, který se chtěl zastat svých kolegů a nadřízeného. „Zakotvila tu ruská nákladní loď a dneska večer je tady kolem velmi živo.“

„Tak jsem to pochopil ze zprávy inspektora Phippse,“ odpověděl jsem. „I když se zdá, že teď je tu klid – kromě té mrtvé nešťastnice samozřejmě.“

„V ulicích máme všechny muže, které můžeme postrádat, pane,“ informoval mě Barrett. „Abychom se ujistili, že se nám to nevymkne z rukou. Měl jste tu být už včera, pane. Připadal jsem si jak v té zatracené bitvě u Waterloo.“

„Hned zítra ráno dám dohromady několik strážníků, kteří ty lidi obejdou, pane,“ ujistil mě Morris. „Teď už nikoho dalšího neseženeme, je příliš pozdě. Dneska nebo zítra – to je celkem jedno. Počítám, že stejně nikdo nic neslyšel. A nejspíš ani neviděl, na to je tady moc velká tma. A jestli někdo něco zahlédl, tak to stejně nepřizná. Ale řekněme si to na rovinu – kdo by si všímal pár výkřiků nebo nějaké šarvátky? Jak říká tady mladý Evans, každou chvíli je tu nějaké pozdvižení.“

Což byla koneckonců pravda, i když jsem Phippse stále podezříval, že to s tou poslední epidemií pěstních soubojů přehání. Ačkoli jsme teď přitahovali velkou pozornost, tušil jsem, že Morris se nemýlí. Nikdo by nepřiznal, že předtím něco viděl nebo že slyšel volání o pomoc či ženský křik.

Pokud jde o podezřelé, měli jsme jich víc, než bychom si přáli. Kolem nás bylo nespočet pijáckých doupat, vykřičených domů a špinavých ubytoven, které poskytovaly levné přístřeší námořníkům všech národností. Takže ano, často tu docházelo k násilí a dnes v noci došlo k vraždě.

Tělo leželo kousek dál, spořádaně přikryté plachtou. Pokynul jsem Evansovi, aby ji odhrnul a já si mohl oběť co nejlépe prohlédnout ve světle lucerny. Ztěžka polkl, ale poslušně odběhl. Doufal jsem, že se mu neudělá špatně.

I v tom šeru a přes její hrůzná zranění mi bylo jasné, že to není jedna z nesčetných londýnských pouličních žen. Možná právě to Phippse znepokojilo. Byla statné postavy a slušně oblečená, i když jsem neviděl žádný klobouk ani čepec, ani šál nebo kabát. Zdálo se, že prostě vyšla z některého z domů do chladného nočního vzduchu jen na chvíli, kvůli nějaké banální záležitosti. I v tuto pozdní hodinu, jak jsem si už předtím všiml, mělo mnoho malých obchůdků otevřeno, aby využily poslední možnost něco utržit. Vedle všech lumpů a gaunerů, kteří číhají v okolí kteréhokoli přístavu, tu byli stále k vidění i slušnější občané: dělníci mířící domů, hospodyně spěchající koupit něco k večeři nebo dítě, které poslali s dvoupencí pro špetku čaje. Pokud jste chudí, nekupujete čaj po balíčcích. Koupíte si ho tolik, kolik je potřeba k uvaření jednoho nápoje, malé množství v papírovém kornoutku. Byla ta mrtvá žena také na takové pochůzce? Čekala na ni stále doma rodina?

Sklonil jsem se a prsty přejel po lemu její sukně. V nedostatečném světle se zdálo, že má tmavou barvu. Byla z kvalitní látky, lemovaná prýmkem, ale jinak bez jakýchkoli ozdob. Nejednalo se zrovna o chudou ženu a moje první myšlenka, že možná chtěla na poslední chvíli zaskočit do krámku s potravinami, se najednou zdála méně pravděpodobná. Určitě byla z těch, kdo si udržují spižírnu dobře zásobenou. Na první pohled šlo o slušnou ženu a to stačilo, aby si kvůli tomu Phipps dělal starosti.

Jednu stranu hlavy měla surově pomlácenou, takže bylo těžké odhadnout její věk. Tipoval jsem, že jí bude okolo padesáti. Neměla náušnice ani snubní prsten. Vrah si je možná odnesl. Nebo okradl tělo ten mizera Parker, než spustil poplach. Ani by mě to nepřekvapilo.

Odtáhl jsem Barretta stranou. Parker, ačkoli se mu očividně ulevilo, že se zbavil strážníkova dohledu, nás s obavami pozoroval.

„Má na sobě ten chlap krev?“ zeptal jsem se Barretta.

„Trochu,“ odpověděl strážník tichým hlasem. „Na pravém rukávu, pane, a na rukou. Prý se sklonil a zatřásl jí ramenem, když o ni zakopl. Myslel si, že by mohla být opilá. Ale pak škrtl zápalkou, viděl její zranění a krev a věděl, že musí být mrtvá.“

„Nesmí nám utéct,“ varoval jsem ho. „Vezměte ho zpátky na stanici a donuťte ho, aby obrátil kapsy. Pak s ním sepište výpověď a poznamenejte si jeho nacionále. Ujistěte se, že uvede pravou adresu svého bydliště. Buď tam s ním zajděte sám, nebo s ním pošlete kolegu. Pokud je nějaké jeho oblečení potřísněné krví, přimějte ho, aby se převlékl do něčeho jiného, a zakrvácené šaty odneste k dalšímu přezkoumání. Nehodlám brát nic, co řekne pan Harry Parker, za bernou minci.“

Z ulice se ozval rachot kol. Přijel uzavřený kočár, aby odvezl oběť do márnice. Štěbetající hlasy nad našimi hlavami v tu chvíli uctivě utichly.

„Nechávám vám to tady na starosti, Morrisi,“ řekl jsem seržantovi. „Zajistěte místo činu, abychom se mohli vrátit a prohledat ho za denního světla. Ráno mi podáte zprávu.“

„Ano, inspektore Rossi,“ odpověděl Morris odevzdaně. Bylo mi líto, že ho tam musím nechat, ale v tuto chvíli jsem nemohl udělat nic jiného. Vydal jsem se domů za svou ženou.

Kapitola druhá 

Můj domek stojí nedaleko nádraží Waterloo, takže jsem sice byl na správném, jižním břehu Temže, ale stejně jsem to měl domů ještě kus cesty a nebylo pravděpodobné, že bych tu našel nějakou drožku, kterou bych si mohl najmout. Zamířil jsem tedy směrem k Temži a doufal, že narazím na přívoz, který mě odveze proti proudu řeky na místo poblíž Waterloo Bridge.

Najít řeku bylo docela jednoduché. Stačilo jít přímo za nosem. Doky a přístaviště byly jen pár ulic odtud. V Deptfordu začali stavět lodě pro královské námořnictvo už za starého dobrého (nebo starého špatného – záleží na úhlu pohledu) krále Jindřicha VIII. Která oblast by pod takovou záštitou nevzkvétala? I Deptfordu se po určitou dobu dařilo. Mezi ním a londýnskými brlohy sužovanými morem se rozprostírala volná krajina, a tak si zde elegantní lidé postavili přepychové domy. Dobrá královna Alžběta osobně navštívila Francise Drakea, aby ho přivítala po návratu z jeho dobrodružství. V Deptfordu ho pasovala na rytíře, a to přímo na palubě jeho vlastní lodi, kotvící v přístavu. Právě nad deptfordskou louží, jak tvrdili místní, rozprostřel sir Walter Raleigh svůj plášť, aby panovnice mohla projít a neušpinila si boty. Dokonce i tak exotická návštěva, jako byl ruský car Petr, se sem přišla podívat na práci lodních mistrů mezi bušení kladiv, skřípání pil a dusivý kouř stoupající z vroucího dehtu.

Volná prostranství od té doby pohltil rozrůstající se Londýn a všechno vtáhl do svého obrovského cihlového chřtánu. Deptford, nyní téměř permanentně zahalený příkrovem londýnského kouře, ztratil přízeň zámožných lidí. A co hůř, jeho velká loděnice nedávno upadla v nemilost i u královského námořnictva. Moderní lodě mají železný plášť. Práce se přesune do rukou soukromníků.

Další část vládních obchodů se zhroutila poté, co byly definitivně ukončeny nechvalně proslulé transporty trestanců do Austrálie. „Škoda,“ lamentovali majitelé lodí a námořní kapitáni z Deptfordu, „byl to pravidelný náklad.“

Odbočil jsem do úzké opuštěné uličky. Na obou koncích stály plynové lampy, ale jejich záře vrhala jen strašidelný lesk na zdi poblíž a nedosahovala doprostřed, kde na mě čekala jáma černé nejistoty. Přemýšlel jsem, jestli jsem udělal dobře, že jsem opustil všechno to hemžení a davy lidí, a jestli jsem opravdu sám. Nejhlasitějším zvukem byly mé vlastní kroky, ale bylo tu ještě něco dalšího. Moje ucho zachytilo skřípění nepromazaných kol ozývající se někde za mnou a rachot a drnčení, jak nerovnoměrně poskakovala po dlažbě. Zastavil jsem a otočil se.

Nepřekvapilo mě, když jsem spatřil, jak do uličky zabočil dvoukolák a ztěžka se pohyboval směrem ke mně. Byl na něm nějaký náklad, navršený do výšky a částečně zakrytý plachtou. Tlačil ho prazvláštní tvor.

Říkám „tvor“, protože na první pohled sotva vypadal jako člověk. Ve světle plynové lampy na rohu ulice jsem na první pohled rozeznal jen širokou beztvarou postavu, úplně černou, s křídly mávajícími po obou stranách těla, jako by to byl obrovský netopýr. S námahou tlačil náklad, záda ohnutá. Pak kára vjela do matného kruhu světla, které vrhala petrolejová lampa připevněná nade dveřmi skladu. Teď už jsem viděl, kdo se za ní hrbí – byl to hadrář. Bylo to docela běžné řemeslo, nic, co by člověka překvapilo. Pod plachtou jsem zahlédl poházenou hromadu starého oblečení a dalšího harampádí. Zaplavila mě vlna úlevy. Pokáral jsem se za to, že jsem dal na okamžik průchod své fantazii. Co jsem proboha čekal? Vtom se mi rozhodl přijít na pomoc měsíc a vrhl na mého společníka své bledé světlo.

Hadrář měl na sobě směs roztrhaného oblečení, které za léta nashromáždil: pytlovité kalhoty, jakýsi kostkovaný kabát a kolem krku ušmudlaný šátek. Přes to všechno měl přehozený velký černý plášť, jaký se nosíval do opery a který kdysi musel patřit nějakému milovníkovi divadla z bohatší části města. Všiml jsem si, že je na něm něco, co vypadá jako sametový límec. Právě díky tomu plášti muž působil, jako by mával křídly. Dlouhé, šedivé neučesané vlasy mu spadaly na ramena zpod otlučeného cylindru, který mohl nosit nějaký elegantní dandy tak před čtyřiceti lety. Tvář měl pohublou a poznamenanou hlubokými vráskami. Vypadal neuvěřitelně staře a já se divil, že má sílu tlačit vozík po dlažbě. Když na sobě ucítil můj pohled, jeho scvrklé rty se roztáhly v groteskním úšklebku a odhalily řadu zkažených zubů, které mi připomněly budovy, jež jsem právě nechal za sebou. Sem tam mezi nimi byla i mezera podobná té, která vedla na dvůr, kde byla objevena zavražděná žena.

„Dobrej večír, pane,“ zaskřehotal a naklonil hlavu ke straně. Vrásčitá kůže na tvářích se mu složila do hlubších rýh. Zdálo se, že jeho oči se dívají na mě, kolem mě, a dokonce i skrze mě najednou. Bylo to, jako by mě zkoumalo nějaké divoké zvíře. Byl určitě starší, ale možná ne tak starý, jak jsem zprvu odhadoval.

„Dobrý večer,“ odpověděl jsem.

Chtěl tlačit svůj náklad ulicí dál, ale já jsem napřáhl ruku, abych ho zastavil. Udělal, co jsem chtěl, dřevěné nohy na jednom konci trakaře položil na zem a pustil rukojeti. Nenapřímil se však, ale zůstal v přikrčeném postoji. Možná měl nějakou deformaci páteře, nebo strávil tlačením toho trakaře tolik let, že prostě zapomněl, jak se má narovnat. Pod jeho nezachytitelným pohledem, který stále těkal sem a tam, jsem se cítil nesvůj.

„Pracujete v této oblasti pravidelně?“ zeptal jsem se ho. Abych ho povzbudil k odpovědi, vytáhl jsem z kapsy šilink a podal mu ho.

Ruka, připomínající spíš pařát než část lidského těla, okamžitě vystřelila a hrábla po minci. Chladné šupinaté konečky prstů se dotkly těch mých a já jsem při tom doteku ucukl.

„Policajt…“ zachraptěl. „V civilu, že jo?“

Nepřekvapilo mě, že mě tak snadno identifikoval. Chudí, ať už výdělečně činní, nebo ne, snadno poznají zákon.

„Přesně tak,“ přikývl jsem.

„Sbírám hadry všude,“ pokračoval, „nejen tady. Kde sou lidi, tam se vždycky najde něco, co vyhoděj. Chodím i za řeku, na západ. Tam pokaždý najdu něco slušnýho.“

Tam musel přijít k tomu plášti a cylindru. Ale divil jsem se, že má sílu tlačit vozík tak daleko.

„Pohyboval jste se v této oblasti o něco dříve dneska večer?“ Přimhouřil oči. „Jo, když sem se vrátil z Greenwiche. Byl sem ve špitálu pro námořníky.“

Vzpomněl jsem si, že tam kotvila Námořní nemocnice. Nesídlila v budově, ale na lodi, která dříve sloužila jako válečná loď. Námořnictvo už ji nepotřebovalo, a tak ji odkoupila dobročinná společnost a zřídila v ní nemocnici pro námořníky z obchodních lodí. Řeka tvořila jakýsi sanitární kordon mezi břehem a jejich nemocemi.

„Co vás tam zavedlo?“ zeptal jsem se. Nebylo to místo, které by mnoho lidí navštěvovalo dobrovolně.

Koutkem kalného oka na mě vrhl mazaný pohled. Horní polovinou těla se ke mně naklonil, jako by se mi chtěl s něčím svěřit. Nebyl jsem si jistý, jestli to chci slyšet.

„Vobvykle pro mě maj ňáký věci. Když přídou pacienti s horečkou a tak, špitál spálí hadry, co maj na sobě. Co nespálí, mrtví už to nepotřebujou a nikdo jinej se vo to nepřihlásí, to mi nechaj.“

Proti své vůli jsem udělal krok vzad. Všiml si toho a ošklivě se na mě zašklebil.

Nemohl jsem se ubránit zděšenému pohledu na hromadu hadrů na jeho vozíku a snažil jsem se nepředstavovat si všechny ty blechy a vši a nemoci, které je mohly zamořit. Doufal jsem, že měl pravdu a že nemocnice skutečně spaluje odložené oblečení obětí horečky. Bylo známo, že cizí námořníci připlouvají s neštovicemi.

„Nevšiml jste si…“ Můj hlas zněl i mým vlastním uším napjatě. „Nevšiml jste si předtím v okolí dobře oblečené ženy středního věku, statné postavy? Tak před třemi hodinami? Mohla být sama nebo s nějakým mužem.“

„Ňáká coura?“ zaskřehotal.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, podle vzezření slušná žena.“ Zakroutil hlavou. „Ne, takovejch já si nevšímám. Zajímaj mě jenom, když si myslim, že by pro mě mohly něco mít.“ Pak náhle dodal: „Předtim došlo k vraždě, že jo? Tam vzadu?“ A ukázal dolů směrem, odkud jsem přišel.

„Ano. Jak jste se o tom dozvěděl?“ zeptal jsem se příkře. Odfrkl si a jedním z těch svých špinavých drápů se poškrábal na čele. „Vo vraždě? Donese se to každýmu a celý dny se nemluví vo ničem jiným. Zastavil sem se svlažit zobák v hospodě U Klipru a zaslech sem to tam.“

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se ho.

„Říkaj mi Hadrář Jeb,“ odpověděl. „Můžete se tady na mě zeptat kohokoliv. Všichni mě znaj.“

„Máte nějaké příjmení?“

„Fisher,“ opáčil. „Tak mi začli říkat v chudobinci, protože mě jako malýho vylovili z řeky. Někdo mě tam hodil, jako bych byl pytel odpadků. Můj povijan se zachytil vo ráhno a udržel mě na hladině dost dlouho na to, aby mě jeden lodník ze člunu vytáh ven. Lidi z chudobince sou celá moje rodina.“

Dětství na takovém neutěšeném místě nebylo žádné dětství. Ale on ho přežil.

„Nuže, Jebe Fishere, kdybyste se dozvěděl cokoli, co by mě v souvislosti s touto vraždou mohlo zajímat, kdybyste slyšel, jak někdo říká, že tu ženu možná zahlédl, přijďte mi to říct do Scotland Yardu. Ptejte se po inspektoru Rossovi.“

„Bude mně to stát za to?“ smlouval.

„Ano, pokud se ukáže, že to, co nám říkáte, je pravda. S žádnými smyšlenými historkami na nás nechoďte.“

Přikývl a beze slova popadl rukojeti dvoukoláku, aby ho i s nákladem hnijících hadrů postrčil dál. Pak jsem, ač zocelen svými zkušenostmi, zažil takový šok, že jsem zděšeně vykřikl.

Plachta zakrývající hadry se pohnula. První myšlenka, která mi proběhla hlavou, byla, že se pod ní na vozíku svezla krysa. Ale bylo to mnohem horší. Z plachty se vynořila malá, maličká lidská ruka. Drobné prstíky se zachytily okraje, aby plachtu stáhly zpátky na místo. Natáhl jsem ruku a strhl plachtu dolů. Přede mnou, skrčené uprostřed hadrů, leželo dítě.

Byla to malá holčička s dlouhými, rozcuchanými světlými vlasy a jasnýma očima připomínajícíma divoké zvíře. Nemohlo jí být víc než čtyři nebo pět. Zdálo se, že má na sobě pomačkané, ušmudlané sametové šaty, na své křehké tělíčko příliš velké, a přes ně připnutý háčkovaný šál. Hleděla na mě s vypočítavým, naprosto nedětským výrazem ve tváři.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se Fishera zděšeně.

„Moje vnučka,“ odpověděl s chraplavým uchechtnutím.

„Často chodí se mnou, když du na vobchůzku. Pozdrav pana policajta, Sukey.“

Dítě, které nevypadalo, že by ze mě mělo strach, poslušně řeklo: „Dobrej večír, pane.“

„Jak vás napadlo strčit dítě mezi tu hromadu špinavých hadrů?“ Skoro jsem se na něj rozkřikl.

„Učí se řemeslu,“ opáčil lhostejně.

„V jejím věku? Vždyť je to ještě malé děcko!“

„Na tohle není člověk nikdy moc mladej,“ odvětil. „A je to dobrý pro vobchod, viď, Sukey? Když jdeme po slušnejch místech, po ulicích, kde maj lidi trochu peněz a dobrý věci, pošlu ji ke dveřím a počkám u vozíku. Mě by nejspíš rovnou vodbyli. Řeknou, že nic nemaj, jen aby se mě zbavili. Ale ji tak snadno nevodmítnou. Poví jí, ať počká, a pak pro ni něco vyhrabou, většinou něco hezky barevnýho. Už sem takhle sehnal pár pěknejch kousků.“

„Ale co dělá pod tou špinavou plachtou, v těch příšerných hadrech?“

„Má tam teplo, viď, Sukey? Dneska v noci je pěkná kosa, tak je tam pěkně zachumlaná.“

„Ale to riziko onemocnění!“ namítl jsem.

„Narodila se mezi hadrama a žije mezi hadrama, stejně jako její matka a celá moje rodina. Nechytáme žádný nemoci. Máme něco, čemu se říká přirozená vochrana. Není zdravějšího člověka než hadráře. Popřej tady panu policajtovi dobrou noc, Sukey.“

„Dobrou, pane!“ píplo dítě a zavrtalo se zpátky pod plachtu.

„Za chvíli budem doma, pane,“ dodal její dědeček (pokud jím tedy opravdu byl). „Brzy vodtamtaď vyleze.“

S těmi slovy silně zatlačil do těžkého dvoukoláku a odloudal se s ním pryč.

Díval jsem se, jak odchází. Když mě míjel, náhle se otevřely dveře a jeho i jeho náklad na chvíli ozářil paprsek jasného světla. Pak hadrář zmizel za rohem a odešel do brlohu, který obýval se svou ubohou rodinou. Ten, kdo byl natolik zvědavý, že otevřel dveře, si mě všiml. Dveře se zase zabouchly a já jsem se znovu ocitl v šeru.

Ačkoli jsem se toho chlapíka ani jeho nechutného nákladu hadrů téměř nedotkl, kůže mě svrběla.

Kapitola třetí 

Elizabeth Martinová Rossová 

Jste-li vdaná za strážce zákona, nikdy nevíte, v kolik hodin se večer vrátí domů. Výsledkem bylo, že náš domek nedaleko nádraží Waterloo viděl celý zástup ohřívaných večeří, které v krajních případech nahradil talíř se studeným nářezem, čekající na stole na Benův návrat. Dnes měl Ben přijít později než obvykle, protože odcestoval mimo město do Cambridge. Nečekaně se mi tak naskytlo více volného času, který jsem využila k povinné návštěvě tety Parryové na druhém břehu řeky. Je to zámožná žena, která bydlí na Dorset Square v elegantní čtvrti Marylebone.

Kvůli tomu jsem také dorazila domů pozdě. Téměř jsem očekávala, že tam Ben bude dřív než já, přestože jel až z Cambridge. Ale salonek a horní patro byly tmavé a prázdné. Bessie, naši služebnou, jsem vzala s sebou, takže v domě byla zima. Požádala jsem ji, ať v salonku rozdělá oheň a jde do kuchyně oloupat brambory. Pak jsem zamířila nahoru, abych si sundala svůj nejlepší klobouk a uvázala si zástěru, než se k ní připojím. Cestou domů jsem se zastavila v obchodě s masovými koláči a koupila jsem jeden velký, plněný hovězím s ledvinkami, s pěkně propečenou kůrkou. Jestli to zní jako narychlo splašené jídlo, tak ať. Byla to pravda.

Měla bych vysvětlit, že teta Parryová není ve skutečnosti moje teta, ale vdova po mém kmotru Josiahu Parrym.

Když jsem po smrti svého otce přijela do Londýna, byla tak hodná, že mi nabídla domov a místo společnice. To, že jsem od ní odešla a vdala se, navíc – k jejímu velkému zděšení – za policistu, mi jen těžko odpouštěla. Ne že bych jako společnice slavila velké úspěchy. Měla jsem totiž sklony zaplétat se do záležitostí, jimiž by se žádná dáma neměla zabývat (například vraždou). Ale teta Parryová se cítila zanedbávaná a ráda mi připomínala, že jsem ji opustila. Bessie dřív pracovala na Dorset Square jako pomocnice v kuchyni, a když jsem odešla a založila si vlastní domácnost, vzala jsem ji s sebou. I na to si teta Parryová občas stěžovala, ačkoli kuchyňskou služku bylo snadné nahradit. Nepřekvapilo by mě, kdyby teta Parryová o chudinku Bessie, lopotící se ve sklepních prostorech domu, nikdy ani okem nezavadila, ale posloužilo jí to jako další položka na seznam stížností.

Dnes byla moje návštěva ještě obtížnější, protože jsem ke svému úžasu zjistila, že je teta Parryová ještě rozrušenější než obvykle. Její lékař jí nařídil přísný denní režim – stručně řečeno dietu.

„Režim?“ zeptala jsem se.

„Režim!“ Hlas tety Parryové se chvěl potlačovanými emocemi. Chvění se rozvlnilo jako kruhy, když kámen dopadne na hladinu rybníka, až se po chvíli celá její mohutná postava třásla.

Když jsem tetě dělala společnici, často jsem se účastnila celého jejího ranního rituálu. Zatímco jí komorná Nugentová pečlivě natáčela vlasy do složitých loken a pak je celé sepnula do účesu, který se podobal svatebnímu dortu, poslouchala jsem, jak teta vyjmenovává únavné návštěvy, které jsem s ní měla ten den absolvovat. Moje oči často hledaly únik v olejomalbě visící na zdi. Věděla jsem, že na portrétu je mladá teta Parryová a že podobizna vznikla těsně před její svatbou s mým kmotrem Josiahem. Stala se jeho druhou manželkou a byl mezi nimi určitý věkový rozdíl. Malba zobrazovala mladou ženu v růžových hedvábných plesových šatech ve stylu, který se nosíval kolem roku osmnáct set třicet, s nízko posazenými balonovými rukávy, připojenými k živůtku s lodičkovým výstřihem, rovně střiženým přes prsa. Dívka seděla s čerstvě natrhanými polními květinami na klíně, jako by jít trhat květiny do přírody a mít přitom na sobě růžové hedvábí byla ta nejpřirozenější věc na světě. Její kulatý, ale přitažlivý obličej s malými ústy a velkýma modrýma očima rámovaly vlasy zkroucené do silných prstýnků. Na růžových rtech jí pohrával záhadný úsměv. Kadeře na temeni (ať už pravé, nebo falešné) měla pomocí skryté vycpávky stočené do vysokého drdolu. Obraz mi připomínal velkého cherubína vtěsnaného do korzetu, ale bylo mi jasné, co strýčka Josiaha zaujalo.

Bohužel se z cherubína mezitím stala žena středního věku s velkou nadváhou a rozmrzelým výrazem ve tváři. V modrých očích se nyní zračilo zklamání z celého světa, které zmizelo jen ve chvíli, kdy její pohled spočinul na stole prohýbajícím se pod jídlem. Proto mě nepřekvapilo, když jsem se dozvěděla, že se lékař konečně odvážil navrhnout jí dietu. Chtělo to od něj však značnou dávku odvahy…

„Je to rada vašeho obvyklého lékaře?“ zeptala jsem se. Tyrkysové náušnice tety Parryové se zuřivě roztančily, když zavrtěla hlavou. „Doktor Bretton je milý člověk. Ten by se ke mně jistě nikdy nechoval tak hrubě. Ale nedokázal si vysvětlit moji dušnost, únavu a příšerné pálení žáhy, kterými trpím. Odkázal mě na specialistu, doktora Brucha.“ Zhluboka si povzdechla. „Je to Němec a zřejmě je velmi uznávaný.“ Rozzářila se. „Radí se s ním ti nejlepší lidé.“

„Jsem si jistá, že by vás doktor Bretton neposlal k nikomu méně doporučovanému,“ opáčila jsem. Doktor Bretton tedy upustil od toho, aby jí dietu navrhl sám, a co nejrychleji přehodil ten horký brambor, jak se tak říká, nejbližší možné osobě.

„To rozhodně ne. Doktor Bretton se vždycky staral o moje zdraví. No, každopádně jsem do ordinace doktora Brucha na Harley Street šla s maximální jistotou. Podrobně jsem popsala své příznaky, včetně…“ Znovu ztišila hlas.

„Včetně opakovaných žaludečních potíží.“

Rozhodila svýma zavalitýma rukama do vzduchu.

„A tohle je jeho rada, Elizabeth! Že mám cvičit, jen si to představ! Žena s mým choulostivým zdravím? Jak bych mohla? Že bych měla zhubnout! I kdyby to bylo žádoucí a možné, ta jeho příšerná dieta znamená, že jsem ochuzena o nevinné potěšení z pořádného odpoledního čaje. Nepochybně ses divila, proč Simmsová dnes odpoledne přinesla tak ubohé občerstvení.“

Teta Parryová se smutně zadívala na drobky, které zbyly z kmínového koláče dobrého pro zažívání, a na prázdný talíř, na němž předtím ležely tenké krajíčky chleba lehce namazané jahodovou zavařeninou. Opravdu jsem se té nezvyklé šetrnosti podivila.

„Už žádné koláčky se smetanou a marmeládou.“ Hlas tety Parryové připomínal truchlící na pohřbu. „Žádné muffiny, čajové pečivo, biskupský chlebíček ani žádné sušenky, ani ty nejobyčejnější. A co teprve vybranější pohoštění! Éclairy, pusinky…“ Povzdechla si. „Už jsem skoro zapomněla, jak vypadají.“

„A fyzické cvičení?“ zeptala jsem se, protože jsem byla zvědavá, jestli zmínka o něm vyvolá další otřesy ve vrstvách hedvábí a krajek naproti mně.

Reakce byla poměrně bouřlivá. Teta Parryová se chytila područek křesla. Její pleť, jinak růžolící, ztmavla do znepokojivě purpurového odstínu, který se shodoval s barvou jejích šatů. V očích se jí rozhořčeně zablesklo.

„Jak víš, Elizabeth, normálně si vyřizuji korespondenci z postele a vstanu, až když je vše hotovo. Pak mi Nugentová pomůže obléknout se a upraví mi vlasy. Za šťastnějších časů by pak následoval lehký oběd.“

Když jsem tu bydlela, ten lehký oběd jsem jídávala s tetou Parryovou a množství jídla, které připravovala neúnavná paní Simmsová, pracující u sporáku dole v kuchyni, mi vždycky bohatě stačilo na zbytek dne. Netřeba dodávat, že tetu Parryovou to zasytilo jen do odpoledního čaje a koláče, po nichž následovala večeře.

„Díky doktoru Bruchovi však musím vstát a obléknout se už v deset hodin ráno, v deset hodin, Elizabeth!“

„Naše domácnost je vzhůru od půl sedmé,“ poznamenala jsem neuváženě.

„Předpokládám, že vaší domácností myslíš tu jednu služebnou, kterou zaměstnáváte. Ta by v půl sedmé skutečně měla být na nohou. Ale v kolik hodin vstáváte vy dva?“

„Nedlouho poté,“ přiznala jsem. „Víte, můj manžel musí být v osm hodin ve Scotland Yardu.“

Teta Parryová se na mě zadívala spíš se zármutkem než s odsouzením. „Kdyby sis toho policistu nevzala, mohla jsi zůstat tady se mnou, v pohodlném domě.“

„Za vaši laskavost vám budu vždycky vděčná, teto Parryová.“ Neptala jsem se, kam se toho odpoledne poděla její poslední společnice. Utekla snad stejně jako její předchůdkyně?

Teta Parryová už se však vrátila k tomu, co pro ni bylo na prvním místě – k sobě samé. „Takže teď se musím obléknout a sníst směšnou snídani v podobě jednoho vařeného vejce a dvou plátků chleba. Doktor Bruch mi řekl, že si můžu dát i misku kaše, pokud budu chtít. Kaše, Elizabeth! Dělá se z ovsa! Jsem snad nějaký kůň? Potom mám zapomenout na svoji korespondenci a nechat se Jamesem odvézt do Regent’s Parku. Tam se půl hodiny procházím za doprovodu Nugentové. V tomhle příšerném, chladném ročním období, jen si to představ! Řekla jsem doktoru Bruchovi, že jestli podlehnu infekci hrudníku toho nejhoršího druhu, bude to jedině proto, že jsem se řídila jeho radou.“ Teta Parryová se ke mně naklonila horní částí těla, pevně sešněrovanou v korzetu. „Smál se, Elizabeth!“ oznámila mi přiškrceným hlasem.

„Smál se, teto Parryová? To určitě ne… Takový profesionál?“

„No, tak se maličko uchechtl,“ připustila teta Parryová. „Reagoval s nepatřičnou lehkovážností. Řekl mi, že se musím jen pořádně obléct a budu v naprostém pořádku. Potom mě tedy James odveze domů, kde si dám skromný oběd v podobě studeného masa a rýžového nákypu. A žádný obstojný odpolední čaj, který by to vynahradil! Nicméně,“ uzavřela, „až dorazí Patience, zazvoním pro další čaj a jsem si jistá, že paní Simmsová k němu najde nějaké vhodné občerstvení.“

„Připojí se k nám slečna Wellingsová, Frankova snoubenka?“ zeptala jsem se překvapeně.

Frank Carterton byl synovec tety Parryové. Nedávno ho zvolili do parlamentu a záhy poté se zasnoubil. Obojí dělalo tetě Parryové starosti. S Patience Wellingsovou jsem se krátce setkala, když po oznámení jejich zasnoubení přijela spolu se svými rodiči do Londýna. Zatímco v manželích Wellingsových vzbuzovala teta Parryová očividně téměř posvátnou bázeň, na Patience zdaleka tak silně nezapůsobila. Připadala mi jako veselá, praktická dívka s krásnými tmavými kudrnami. Moc se mi líbila, což bylo jedině dobře, protože Frank si mě odvedl stranou a vážně se mě zeptal: „Co si o ní myslíš, Lizzie?“ Mohla jsem ho ujistit, že si podle mého názoru vybral skvěle. Zjevně se mu ulevilo, když to slyšel.