Luděk Kubát

POSLEDNÍ VEJDE SMRT

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Luděk Kubát, 2023

Obálka © Ivana Dudková, 2023

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-1110-3 (epub)

ISBN 978-80-279-1111-0 (mobi)

Věnuji Jitce, Markétě, Dašce, Martinovi, Jakubovi, Sáře, Žofii a Fauně

1

„Jak si vedete, Ctirade?“ Kapitán Petr Beránek, který mi i po letech stále vykal, ač jsem mu několikrát naznačoval, že už bychom nemuseli být tak formální, prošel s potutelným úsměvem ve tváři ateliérem, a než jsem stačil něco namítnout, posadil se do křesla. Do mého křesla.

„Profesore Ctirade. Co študenti, poslouchají, poslouchají?“

„Nechte si to, jo.“ Podepsal jsem právě dokončený obraz, vymyl štětce, zasunul je do porcelánového džbánku a pomalu se k nečekanému návštěvníkovi obrátil.

2

Začalo to před třemi týdny, kdy za mnou přišla sochařka a malířka Gita Průsová s prosbou, jestli bych nebyl ochoten místo ní měsíc vést výtvarný kroužek v klášterecké zušce. Dostala totiž nečekanou nabídku zúčastnit se sochařského sympozia v italských Benátkách, a jak říkala, taková šance se neodmítá. Vedení školy jí vyšlo vstříc, ovšem pokud si za sebe najde náhradu. Jako první jsem ji napadl já, a jelikož neumím říct ne, přikývl jsem. Celá šťastná mi vysvětlila, že kurzy jsou jednou týdně po třech hodinách, takže moc času nezaberou, a že mi samozřejmě z Itálie něco přiveze. Po těchto instrukcích rychle prchla, abych si to ještě nerozmyslel. Určitě vypnula i telefon pro případ, že by se mi to rozleželo v hlavě a od vyučování bych chtěl odstoupit, ale já své sliby plním. Tedy snažím se.

Druhý den jsem s obavami vstoupil do přízemní místnosti základní umělecké školy, kde Gita vedla výtvarný kroužek. Všechny ze mě ale spadly, když jsem uviděl, že na mě místo puberťáků čekala skupinka uměnímilovných dospěláků.

Čtyři šediví šedesátníci, Emil Vávra, Antonín Souhrada, Robert Bouda a Marcel Černý, dále o něco mladší dáma s jasně fialovým přelivem, Jana Hrubá, a nejmladší z nich Martina Hejtmánková. Na ročník narození jsem se jí neptal, ale odhadem tak čtyřicátnice. Mám dojem, že jsem tuto šestici dost často vídával na vernisážích v naší klášterecké galerii Kryt.

Že budu Gitu v době její nepřítomnosti zastupovat, se od ní, na rozdíl ode mě, dozvěděli už minulý týden, takže ta mrška počítala s tím, že ji určitě neodmítnu.

Potřásli jsme si rukama a první hodinu si jen tak povídali a trochu se seznamovali. Při diskuzi jsem se probíral jejich pracemi, na nichž bylo vidět, že se jim Gita maximálně věnuje. Své práce měli datovány a opravdu bylo znát, jak se všichni během dvou měsíců navštěvování kurzu hodinu po hodině zlepšovali.

Silnou stránkou paní učitelky je figura a portrét, a proto po dohodě s frekventanty kurzu bylo rozhodnuto, že se zaměří právě na tuto oblast. Zprvu tužkou, potom přešli k uhlu a nyní pracují s akvarelem. Jak bylo podle výkresů vidno, vždy stál jeden z nich modelem a ostatní pilně kreslili. Dokonce se nejmladší z nich, Martina Hejtmánková, krasavice s dlouhými černými vlasy, uvolila a při jednom sezení se do půl pasu odhalila. Přestože měla přes ramena přehozenou jemnou látku, která ale zdůrazňovala její poprsí, bylo viditelné, že na svůj věk a dvě děti má perfektní postavu. Přemýšlel jsem, jestli ji nemám požádat, zda by byla ochotná stát modelem u mě v ateliéru. Vše nasvědčovalo tomu, že zřejmě žádné zábrany nemá a ostychem netrpí. Bára, která je mým výsostným modelem už skoro patnáct let, v poslední době nemá čas. Navíc sama říká, že už není nejmladší a já jsem prý moc velký realista a její faldíky bych určitě na obrazech nevynechal.

Zbývající pětice se oproti Martině ostýchala, takže ona sama si musela kreslení aktu zkusit doma před zrcadlem, jak se mi později svěřila. Na příští hodinu donesla ukázat několik skic, a pokud se nepřikrášlila, nemá se opravdu za co stydět.

Postupem času mě práce s těmito lidmi začala docela bavit a uvažoval jsem, že bych klidně byl ochoten Gitu tu a tam zastupovat i v budoucnu. Do jejího příjezdu zbývala ještě dvě sezení a já si je určitě patřičně užiju.

3

„Náhodou, komisaři,“ odpověděl jsem na Beránkovy narážky, „mě ta práce baví a všichni mě tam mají rádi, což se o některých přítomných,“ rozhlédl jsem se po místnosti, kde jsme byli sami dva, „říci nedá.“

„No jestli jim nosíte kafe a vyvařujete, tak se nedivím. Mimochodem,“ usmál se na mě, „co se bude dnes podávat? K večeři myslím.“

„Mohu vám podat ruku,“ opětoval jsem úsměv.

„Neříkejte, Ctirade,“ opáčil, „že se dnes u vás nebude večeřet. Máte přece děti a ty potřebují denně jedno teplé jídlo. Minimálně.“

„To už měly ve školní jídelně,“ kontroval jsem.

Když jsem viděl smutný výraz v jeho tváři, jako pokaždé jsem se nad ním smiloval. Důkladně jsem si terpentýnem umyl ruce od barev, opláchl si je ještě ve vodě a šel připravit večeři.

„Kde je Šárka?“ zavolal jsem na něj z kuchyně.

Neodpověděl. Nakoukl jsem do ateliéru a on v mém křesle spal jak zařezaný. Nechal jsem jej odpočívat a vrátil se zpět.

Tak jako obvykle, zřejmě má na to čich, sotva jsem byl s přípravou večeře hotov, do kuchyně vlétla Šárka. Jedna pusa a úprk do pokojíku k dětem.

Ale nestěžuji si. Když byly dětem necelé dva roky, nabídl jsem Šárce, aby se vrátila zpátky do práce, a já jelikož jsem na volné noze, se začal o Markétu a Martina starat. Po smrti mé první ženy Romany jsem naši dceru Lucii vychovával úplně sám a myslím, že jsem to docela dobře zvládl. Vystudovala architekturu a vede si opravdu dobře. Když se mně přiznala, jak je na tom se svou sexuální orientací, sblížila se s Bárou, která je, dá se říci, jak moje další dcera, a pomalu se jim blíží desáté výročí jejich společného žití. Vnoučat se od nich sice nedočkám, ale pokud se budu šetřit, jak tu a tam naznačuje Šárka, tak by mě jimi mohlo oblažit alespoň jedno z našich dvojčat. Tak se tedy šetřím.

„Petřík nám usnul,“ přiložil jsem si ukazováček ke rtům, když se Šárka vrátila do kuchyně.

„Tak ho necháme a v klidu se najíme,“ zašeptala. Z dětského pokoje se ale ozvalo zaječení a to našeho milého kapitána probralo.

„Jen jsem drobet zapřemýšlel,“ ohradil se Beránek k mé poznámce o tom, že je neslušné usnout na návštěvě. „V tom křesle se stejně usnout nedá,“ podotkl ještě a hrnul se ke stolu. „Strašně nepohodlné.“

Podle toho, jak se v něm rozvaloval, se v něm cítil víc než příjemně.

„Sice večeře studená, ale budiž,“ pravil a popadl krajíc chleba a napíchl vidličkou plátek sekané, kterou jsem odpoledne upekl.

Děti si k večeři přály krupicovou kaši, což Beránek uvítal slovy, že masitá strava před spaním nedělá malým dětem dobře. Určitě počítal s tím, že si bude moci přidat, a pokud sekaná zbude, jako obvykle požádá o zabalení zbytků, které si odnese do svého staromládeneckého bytu.

„A co vy, komisaři,“ zeptal jsem se mezi sousty, „vy byste se nechtěl do našeho kurzu přihlásit? Jak jste několikrát naznačil, umíte nakreslit jen domeček jedním tahem, ale možná by se vám čmárání zalíbilo. Přišel byste na jiné myšlenky.“

„A víte, že mě to ani nenapadlo?“ odvětil a naložil si na talíř další plátek. „Možná kdyby to vedla paní Gita, ale pod vámi? Nikdy.“

„Taky je tam jedna docela ucházející šedesátnice,“ přešel jsem jeho poznámku. „Fešná, fešná.“

„Když si budu chtít najít nějakou hospodyni,“ odsekl, „obstarám si ji sám, a ne od nějakého dohazovače. Kolik jste říkal, že je jí roků?“

„Asi šedesát.“

Kapitán si poklepal na čelo a věnoval se sekané.

„Pokud bude klid jako doteď,“ obrátila se na spokojeného kolegu Šárka, „chceme zajet o víkendu za tátou. Neměl bys, Petře, zájem?“

„On jede taky?“

„Samozřejmě že jedu,“ odpověděl jsem.

„Ještě si to rozmyslím,“ odvětil, ale bylo jasné, že se rozmýšlet nemusí. Jak ho znám, až k dědovi dorazíme, on už tam bude.

„Tak abych se pomalu zvedal,“ prohlásil, když dojedl, a žádostivě hleděl na dva zbylé plátky sekané.

„Nemusíte se, komisaři, obávat,“ řekl jsem, „samozřejmě vám zbytky zabalíme.“

„Na snídani,“ opáčil Beránek a po převzetí balíčku se s námi rozloučil.

„To by nebyl on,“ rozesmáli jsme se, když jsem za ním zamkl dveře a vrátil se nahoru.

Šárka uložila děti a pak jsme ještě chvilku poseděli na balkoně a užívali si poslední teplé podzimní večery.

„Takže máte klid?“ zeptal jsem se spokojené Šárky.

„Zlosyny tedy nehoníme,“ odpověděla, „ale to papírování, co se nám hromadí na stolech, to je slušně řečeno vopruz. Co si ti nahoře nevymyslí. Grafy, rozbory, statistiky…“ Zakroutila hlavou. „Ále,“ mávla rukou, „nebudu tě tím zatěžovat.“

V duchu jsem se modlil, ať jim to papírování vydrží co nejdéle. Když totiž vyšetřují nějaký závažný čin, mám o ni vždycky strach a uleví se mi až poté, když je pachatel za mřížemi a ona se objeví ve dveřích.

Asi stárnu, ale nejspokojenější jsem, když se celá naše rodina sejde u nás doma a já je mám všechny pod kontrolou. Jako kvočna svoje kuřata.

Začal vát mírný větřík a trochu se ochladilo, takže jsme balkon opustili. Šárka mi dala pusu a zmizela v koupelně. Mně se ještě spát nechtělo, tak jsem se ještě na hodinku posadil před našepsované plátno a dal se do práce.

4

Druhý den jsem po poledni vyzvedl ze školy Markétu s Martinem a nechal si je v zušce, dokud si je Šárka nepřevezme. Oba si napsali úkoly, aby se s nimi nemuseli zatěžovat u dědy, kam jsme se nazítří všichni chystali.

Krátce před čtvrtou hodinou se dostavila Šárka a já jí dal klíče od našeho vozu, aby se nemusela s dětmi trmácet přes celé město. Já se po skončení vyučování rád projdu. Pak jsem začal připravovat stojany a balicí papíry, na kterých si dneska zase střihneme pár portrétů.

Jako první se dostavila Jana, která si pro změnu obarvila vlasy tmavě rudou barvou, ale celkem jí to slušelo. Krátce po ní se dostavila čtveřice mužů a podle jejich řečí jsem se dovtípil, že se byli ještě občerstvit v blízké restauraci a dali si, jak naznačili, pár žejdlíků. Dal jsem si ruce v bok a vyčinil jim, že na mé hodiny nebudou docházet v podnapilém stavu a ať mi koukají předložit žákovské knížky a zítra ať se dostaví rodiče.

Začali se chechtat a já se musel přidat. Emil, bývalý ředitel porcelánky, vytáhl z batohu pet lahev, odšrouboval víko a nabídl mi jako prvnímu.

„Mě si tedy úplatky nezískáte,“ zašermoval jsem rukama a mohutně si z lahve zavdal. Domů jdu stejně pěšky.

„Jen se nežinýrujte,“ řekl, když jsem mu lahev podával, „máme ještě jednu.“

„Tak na místa, děcka,“ zatleskal jsem rukama a ukázal ke stojanům.

Vtom se rozletěly dveře a do místnosti vběhla Martina.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla a začala vysvětlovat, že ji sledoval muž, svalnatý krasavec, a ona šla schválně pomalu, aby ji dostihl.

„A dostihl?“ zeptala se Jana.

„Bohužel,“ pravila smutným hlasem a pak se dala do smíchu. „Dělám si srandu, byla jsem nakoupit. U nás v Rašovicích není žádný krám.“

Jana si zaťukala na čelo a usedla za štafle.

„Tak co budeme dneska dělat?“ zeptala se Martina, zavazujíc si květovanou zástěru.

„Dneska budu stát já,“ navrhl jsem.

„Obnaženej?“ vykulila oči.

„To tak,“ zavrtěl jsem hlavou. „Ksichtík a koukejte se snažit.“

Zapadl jsem do křesla a natáhl si nohy.

„Tak do práce, do práce,“ zavelel jsem a popadl knížku, kterou jsem si přinesl z domova.

Po hodině jsem usoudil, že by moji studenti mohli být hotovi, tak jsem vyskočil, přesně řečeno opatrně vstal, jelikož se mně začala ozývat záda, a šel si prohlížet kresby.

Dá se říci, že jsem se na všech poznal. Nejlépe to zvládl i přes vypitá piva Emil, ale pochválil jsem všechny, avšak aby moc nezpychli, tu a tam jsem jim vysvětlil, kde dělají drobné chyby. Do kreseb jsem jim ale vůbec nezasahoval.

Pak jsme si na chvíli sedli ke stolu a debatovali o umění.

„Něco jsem vám přinesla ukázat,“ řekla najednou Martina a vytáhla z tašky papírovou složku. „Mrkni se, Ctirade.“

Rozevřel jsem desky a zatajil dech. Na zažloutlém papíru formátu A5 byl nakreslen mužský portrét, a ač nejsem expert, podle provedení vše nasvědčovalo tomu, že se jedná o kresbu Jana Zrzavého. Potvrdilo mi to mistrovo jméno v levém dolním rohu.

„Kdes to, Martino, vzala?“ zeptal jsem se.

„Myslíš, že to je pravý?“ neodpověděla na moji otázku.

„No, na sto procent si jistý nejsem,“ řekl jsem po pravdě, „ale dalo by se to zjistit.“

A ještě jednou jsem se zeptal, jak k té kresbě přišla.

„To mám od táty,“ odpověděla, „který obrázky zdědil po svém otci. Ten pocházel z Prahy a dělal hostinského někde na Malé Straně, a jak mně táta, než zemřel, vyprávěl, do jeho hospody chodívalo dost tenkrát ještě neznámých malířů a mezi nimi i Zrzavý. Někdy prý neměl na zaplacení, tak něco nakreslil a dostal za obrázek pivo. Děda tomu moc nerozuměl, ale obrázky si schovával.“

„Martino,“ řekl jsem zajíkavě, „říkáš obrázky?“

„Jo,“ přikývla. „Doma jich mám hezkou řádku a mezi nimi i dva malé oleje. Asi tak dvacet na třicet centimetrů. Také od něj.“

Jestli jsou tedy pravé, je Martina velmi bohatá mladá dáma a já jí to hned sdělil. Všem přísedícím spadla čelist.

„Prosím tě, Martino, jak dlouho ten poklad máš?“ zeptal jsem se.

„Od té doby co táta zemřel,“ odpověděla a odmítla sklenku piva, kterou jí nabízel Emil Vávra.

„Vůbec jsem o nich totiž nevěděla. Teda věděla, ale nějak mně to vypadlo z hlavy. Předevčírem jsem něco hledala na půdě a objevila v koutě zaprášenou truhlu, a tak jsem byla zvědavá, co v ní je. Byla jsem z obsahu dost na měkko. Našla jsem v ní spousty rodinných fotek, o kterých jsem neměla ani páru. No a na dně ve starých novinách byly zabaleny kresbičky a dva obrázky.“

„To jsi měla tedy štěstí, že je nesežraly myši,“ podotkl Antonín.

„Bedna byla celá z kovu,“ vysvětlila Martina, „a o myši se starají kočky.“

„Co s nimi hodláš dělat?“ zeptal jsem se.

Martina si povzdychla. „Nejradši bych si je nechala, líbí se mi, ale pokud by byly pravé a měly velkou cenu, jak jsi naznačil, náš barák by potřeboval opravit a kluci na studiích stojí také dost peněz. Kdyby se našel nějaký zájemce, asi bych je prodala. Myslíš, že bys mně s tím mohl pomoci?“ upřela na mě oči.

„V první řadě by se měla nechat udělat expertiza,“ navrhl jsem jí, „a pak nabídnout aukční síni. To by bylo úplně nejideálnější a na hůl by tě určitě nevzali.“

„Já s tím ale nemám žádné zkušenosti,“ namítla.

„Koukej, Martino,“ napadlo mě, „já bych se tedy na ně u tebe mrknul, a pokud mně budeš důvěřovat, zajel bych do Prahy a pozeptal bych se. V jedné vyhlášené aukční síni jsme tu a tam něco koupili, takže majitele znám a on by nám poradil. Jestli jsou obrázky pravé, myslím, že půjdou na dračku.“

„To bys byl hodný,“ rozzářila se Martině očka.

„Samozřejmě ti všechny výdaje vynahradím.“

„To ani omylem,“ odmítl jsem, ale zároveň mě napadlo, že bych se jí mohl později zeptat, jestli by mi nemohla stát modelem.

Fuj, styď se, říkalo moje lepší já, takhle ji zneužívat, když by jí určitě bylo trapné odmítnout mou nabídku.

Martina se ke mně naklonila a zašeptala mi do ucha:

„Za odměnu si mě budeš moci namalovat.“ A je to.

„Takže uděláme to takhle,“ začal jsem plánovat, „zítra bych zavolal do aukční síně a zeptal se, jestli bychom se u nich mohli stavit. Teď přes víkend jedeme za manželčiným otcem na chalupu, ale v neděli se vrátíme, tak řekněme v pondělí nebo v úterý bych se u tebe stavil a podíváme se na ten poklad, co říkáš?“

„To by bylo úžasné.“

Až do konce sezení jsme debatovali o umělcích, kteří za svého života přežívali ze dne na den a skutečného uznání se dočkali až po své smrti. A že takových geniů po světě běhalo.

„Tak dámo a pánové,“ prohlásila Martina, „pokud se všechno povede, jak tady mistr naznačil, všechny vás pozvu na velký mejdan u nás na zahradě, co vy na to?“

Nikdo nebyl proti.

„Nějak nám to, děti, uteklo,“ podíval jsem se na hodinky. „Bohužel to musíme rozpustit.“

„Já si ještě zajdu na jedno,“ zamnul rukama Emil.

„Přidá se někdo? Dnes mám volno, u manželky jsou nějaké její kamarádky, u toho být nemusím.“

Mužská část se samozřejmě hlásila. Jana prý musí jít připravit tomu svému večeři a Martina má spoustu povinností. Zahnat slepice do kurníku a nakrmit králíky. Ráno, než šla do práce, jim hodila něco málo, takže budou hladoví. Tu sebranku má nyní na starosti ona. Manžel je na montáži někde na Slovensku a obě ratolesti v Praze na koleji.

„Ten obrázek si zatím nech u sebe,“ navrhla mi a já byl celkem rád. Šárka se určitě také pokochá.

Když všichni odešli, jako pokaždé jsem dvakrát zkontroloval, jestli je všechno vypnuté, pak jsem zamkl a zamířil přes město k domovu.

5

„To se tak někdo má,“ posteskla si manželka Antonína Souhrady, když jí večer v povznesené náladě líčil, co jeho kolegyně z kurzu našla doma na půdě.

Smutným zrakem obhlížela dvoupokojový panelákový byt na sídlišti a v duchu přemýšlela, co by si koupili oni, kdyby měli takové štěstí jako ta Hejtmánková.

Stejné myšlenky měla žena Roberta Boudy, která se viděla procházet se po Pařížské ulici v Praze a vcházet do vyhlášených butiků, kde obhlíží vystavené luxusní zboží.

Marcel Černý byl vdovec, takže se o novinky s nikým podělit nemohl, ale představoval si, jak se projíždí po městě v nejnovějším typu automobilu BMW, po kterém celý život toužil, ale za svůj plat seřizovače poloautomatů v místní továrně si mohl koupit leda tak škodovku. Ojetou.

Jana Hrubá se dívala na svého muže Ivana, který při večeři jedním okem pročítal bulvární deník a druhým v televizi sledoval nějakou přiblblou novelu. Jejich devatenáctiletý syn Radim dloubal vidličkou do bramborové kaše a řízek, který nadevše miloval, byl zcela netknutý.

„Co se, Radime, děje?“ zeptala se. „Jsi jak tělo bez duše.“

Odpovědi se nedočkala.

„Slyšels, co jsem ti říkala?“ otázala se trochu zvýšeným hlasem.

„Jo,“ zabručel syn.

„Problémy ve škole?“ nenechala se odradit.

„V pořádku,“ zabručel Radim. „Neměj obavy.“

„Tak s Vlastou?“ pokračovala.

„Už spolu nechodíme, našla si v Praze nějakého cizince,“ ušklíbl se.

„Zaplaťpánbůh,“ pokřižovala se. „Já jsem ti to říkala hned, že se k sobě nehodíte, vždyť byla starší než ty.“

Radim odstrčil talíř a zvedl se ze židle. „Půjdu se projít.“

„Kdy přijdeš?“

„Mami, prosím tě, jsem dospělej.“

„No někdy mně tak nepřipadáš,“ povzdychla si. „To jídlo si ohřej, až se vrátíš.“

Sotva za synem zaklaply dveře, upřela zrak opět na svého muže, který vypadal, že rozhovor mezi ní a synem ani nezaregistroval.

Bože, co jsem komu udělala, honilo se jí hlavou a pak si vzpomněla na Martinu. Já mít takové peníze, hodila očkem na první stránku novin, kde se vystavoval nějaký svalnatý playboy, já bych věděla co s nimi.

Její muž v bílém sepraném tílku si nahlas odkrkl.

Emil Vávra byl z nich jediný, který by žádné hmotné věci nechtěl, kdyby to štěstí, jež potkalo Martinu, usedlo na něj. Peníze by použil na léčení a pečovatelskou službu pro svou manželku, která trpěla stařeckou demencí a o kterou se musel starat po většinu času sám.

6

„Asi jsme poslední,“ ukázala Šárka na dvě auta, která stála zaparkovaná u plotu. Beránkova škodovka a bavorák našich holek.

Děti se vyřítily z vozu a začaly hledat dědova briarda Diblíka, který se, jak nám sdělila Lucie, po spatření našeho automobilu rychle vytratil z dosahu dětí.

V hamace pověšené mezi dvěma stromy se houpala Bára se sluchátky na uších. Svého oblíbeného Wagnera zřejmě neposlouchala, toho si pouštěla pouze u nás v ateliéru, když mi stála modelem. Jak říkala, Wagnerova hudba musí znít na plné pecky, ve sluchátkách to prý není ono. Už jsem ji dlouho nemaloval, a ač toho Germána moc nemusím, docela se mi po něm stýskalo. Přesněji řečeno po Báře. Asi jí navrhnu, že pokud bude pózovat, jejího miláčka si rád poslechnu, když ho trochu utlumí. Ovšem se špunty v uších.

„Děda s Beránkem jsou u řeky,“ vysvětlila Lucie nepřítomnost mužské části. „Prý musí něco nachytat k večeři, ale my jsme raději cestou něco nakoupily,“ dodala a věnovala se notebooku.

„Půjdu se za nimi mrknout,“ řekl jsem, z předsíně vydoloval plátěné křeslo a vydal se ke kapitánovu oblíbenému místu nacházejícímu se necelé tři minuty od domu.

Poslední metry jsem našlapoval opatrně, předpokládaje, že oba dva budou na pohodlných rozkládacích křesílkách podřimovat. Pochopitelně jsem se nemýlil, ani si mě nevšimli.

Pruty měl kapitán nahozeny a pro případ, že by ryba zabrala, měl zapnuté signalizační zařízení, které by ho upozornilo, že se nějaká nešťastnice na návnadu nachytala.

Tiše jsem rozložil křeslo, z vezírku, ponořeném v chladné vodě, vyndal lahev piva a otvírákem, ležícím na trávě mezi oběma spáči, ji otevřel. Ani syčivý zvuk otevírané lahve je neprobudil. U kapitána bych to vzhledem k jeho věku předpokládal, ale Beránek, který o sobě tvrdil, že má spánek lehký jako zajíc, opravdu chrněl jak ten ušatec, ale střelený.

Pohodlně jsem se v křesle usadil a rozhlížel se po čarokrásném okolí. Řeka Ohře není po celé své délce moc hluboká, ale v tomto místě vytvořila mírný oblouk, tudíž hloubka vody kolem dvou metrů dovolovala i koupání, ovšem jen v tom případě, že kapitán zrovna nechytal.

„Jeje, Ctirad,“ ozvalo se ze vzdálenějšího křesla, kde si protíral oči Šárčin otec.

„Zdravím, kapitáne,“ pokynul jsem mu rukou třímající zelenou lahev.

„Seš tu dlouho?“ vyptával se, zatímco navíjel vlasec.

„Slabou půlhodinku,“ odpověděl jsem a strčil do křesla, ve kterém se rozvaloval Beránek, kterého náš hovor nevzbudil.

Prý jako zajíc.

„Co se děje?“ zamumlal rozespale a začal si mnout oči. „No potěš pánbůh,“ pravil, když mě spatřil. „Počítal jsem s tím, profesore, že nepřijedete. Nemáte se připravovat na hodinu?“

„Všechno zvládnu, komisaři,“ ujistil jsem jej. „Sezení máme až ve čtvrtek. Nechcete přijít? Sháníme modela.“

„Kolik dáváte na hodinu?“ optal se.

„Zadarmo,“ odpověděl jsem. „Ale na výstavě by návštěvníci mohli obdivovat vaše vypracované tělo.“

Beránek pohlédl na přes opasek trošku přetékající břicho a zle se na mě podíval.

„Vy máte co povídat, podívejte se na to svoje.“

„Nepopírám, že mám tak dvě kila navíc, ale já je shodím, kdykoliv se mně zachce.“

Beránek se zachechtal.

„To bych chtěl tedy vidět.“

„Vsadíme se?“ navrhl jsem mu. „Kdo dříve shodí dvě kila? A kdo prohraje, platí večeři v restauraci U Číňana.“ Beránek mě chvíli pozoroval, pak ale mávl rukou, shýbl se a vytáhl z vody pivo.

„Tůdle,“ odsekl, „žádné sázení. Dáš si taky jedno?“ obrátil se na kapitána a mě už ignoroval.

„Budou k večeři ryby?“ zeptal jsem se.

„Mrchy jsou přežraný,“ odvětil kapitán.

„A líný,“ dodal Beránek.

Požádal jsem kapitána, aby mi půjčil jeden prut, třebaže rybářské zákony to nedovolují.

„Půjdu tamhle za to rákosí,“ navrhl jsem jim a napíchl na háček tři burizony.

„Aby se nám profesůrek nevymáchal,“ zaslechl jsem při odchodu Beránkův hlas.

Poodešel jsem asi padesát metrů, hodil návnadu do líně tekoucí vody a poprosil svatého Petra, patrona rybářů, jestli by byl tak laskav a poslal mi nějaký pěkný kousek, abych těm dvěma zacpal pusu. A ještě jsem tomu světci připomněl, že jsem ho před lety namaloval pro našeho faráře Františka, který si jej pověsil nad postel ve zdejší faře.

Známému mučedníkovi se asi jeho portrét líbil, než totiž návnada stačila klesnout ke dnu, nějaká neopatrná rybka se do burizonů pustila. Jako zkušený rybář jsem zasekl a dovedl macka ke břehu.

V rybách se moc nevyznám, ale kapra poznám. Opatrně jsem mu vyvlékl z tlamy háček a s pohvizdováním jsem zamířil k těm dvěma.

„Nějak brzo,“ zahalekal na mě Beránek, zatím co jsem rybu držel za zády. „Vymáchaný, vymáchaný?“ Šklebil se na mě.

„Já nepotřebuju sedět zbytečně u vody,“ řekl jsem a napřáhl ruku, „já rozhodně ne.“

Oba vyvalili oči.

„To si snad, Ctirade, děláš srandu,“ zahučel kapitán, ale Beránek se jen ušklíbl a konstatoval, že jsem čudlu od někoho koupil.

„Čudla, jo?“ odsekl jsem. „Půjčte mně metr, snad bude stačit.“

Beránek se naklonil a sledoval přeměřování.

„Čtyřicet pět centimetrů. Mimino, takový házím zpátky.“

„Kolikpak jste jich, komisaři, dneska do vody vrátil, jestli se můžu zeptat?“ otázal jsem se.

S úšklebkem se ode mě odvrátil a začal se ptát svého stejně neúspěšného kolegy, jak si tu mřenku večer udělají.

To si ještě rozmyslím, jestli za ty jeho řeči něco dostane.

„Dneska to nemá cenu,“ prohlásil po chvilce kapitán, „půjdeme domů. Pivo už stejně došlo,“ dodal, když vytáhl z vody prázdný vezírek.

„Aspoň do něj můžeme dát toho macka a doufejme, že síťku neprotrhne,“ řekl jsem.

„Hahaha,“ zachechtal se Beránek, „snad těmi oky nepropadne.“

Ani kostičku neoblízne.

Ti dva sbalili pruty a pomalu jsme se vydali domů. Petr Beránek celou cestu nahlas přemítal, že jedna ryba je pro šest lidí, pokud nebudeme počítat s dětmi, málo.

„Pro sedm, komisaři,“ konstatoval jsem, když jsme se přiblížili k domu.

O strom bylo opřeno horské kolo a za stolem pod ořešákem seděl farář František.

„Už jsou tady,“ zvolal, když nás spatřil. „A nesou!“ Zvedl se a vyšel nám v ústrety.

„Pěknej kousek,“ pochválil nás, když převzal vezírek a kapra potěžkal.

„Vy, kapitáne?“ obrátil se na dědu.

Ten ukázal prstem na mě a já jen skromně pokrčil rameny. Beránkovi konečně došlo, že pokud by můj úlovek dál hanil, mohlo by se stát, že by měl k večeři jen buřty, tak raději mlčel a nabídl se, že kapra očistí. Nebránili jsme mu, takže zmizel s kapitánem v kuchyni.

„Co tě sem přivedlo?“ zeptal jsem se Františka, který upíjel minerálku. Pivo prý odmítl, aby nenastaly problémy, pokud by jej při cestě do Klášterce kontrolovali strážníci.

„Dneska máte, Františku, volno?“ skočila nám do řeči Lucie.

„Bohoslužba je zítra dopoledne v deset,“ odpověděl.

„Tak tu zůstaňte přes noc,“ nabídla mu.

František se zamyslel. „Vlastně proč ne, pokud vám nebudu překážet.“

„Místa je tu dost,“ zapojila se Bára.

„Tak v tom případě bych si dal raději pivo,“ rozzářila se našemu pastýři očka.

Okamžitě odsunul sklenku s vodou a já vyrazil do sklepa, kde byla určitě minimálně jedna plná přepravka. Nemýlil jsem se.

K večeru se ochladilo, tak jsem začal nosit dříví na táborák a Petr Beránek se ochotně připojil. Zřejmě usoudil, že musí přiložit ruku k dílu, aby dostal porcičku kapra. Je nás na jednoho poněkud více, ale když se uskrovníme, ochutnáme všichni.

Zapálil jsem dříví, ostatní mezitím nanosili židličky a stolek a holky připravily špekáčky. Když se oheň rozhořel, napíchli jsme je na naostřené pruty a za chvíli se buřty začaly nad plameny škvířit. Vzduch se masem provoněl a odněkud z křoví se přiloudal Diblík. Skrze chlupy, které mu kryly oči, se podíval na Markétu a Martina, kteří hleděli na buřtíky a o něj nejevili zájem. Spokojeně ulehl vedle dědy a mlsně se olizoval.

„Tak ty rozhodně nedostaneš,“ pokáral ho jeho páníček. „Dostaneš něco lepšího.“

Zvedl se a odešel do sklepa, odkud přinesl mísu, na které ležely uvařené prasečí nožičky. Mísu položil před Diblíka, který mu olízl vděčně ruku. Pak významně přehlédl ostatní, aby jim dal na srozuměnou, že se s nikým dělit nebude, a dal se do jídla.

Ty jeho zuby jsme mu všichni záviděli.

7

„Tak bude dneska nějaká historka?“ zeptala se Bára, když jsme dojedli buřty a o něco později i kapra upečeného v alobalu. „Myslím nějaké zážitky z vašich fotbalových zápasů.“

Nevím proč, ale stejně jako ostatní se dívala na mě.

„Nic nevím,“ odpověděl jsem po pravdě. „S Rašovicemi hrajeme až příští týden, tak možná potom. Nastoupíš taky, Františku?“

Vůbec bych se nedivil, kdyby odmítl, jelikož pravidelně po skončení těchto prestižních zápasů odchází notně pošramocen. Hlavně jeho dolní končetiny jsou samá podlitina, jak si ho protihráči postupně na hřišti přebírají a mají ohromnou radost, když sluhu božího mohou zfaulovat, a vůbec nehledí na to, že dostanou za zákroky žlutou, v horším případě i červenou kartu.

Většinou drobné fauly František snáší s pokorou, stejně jako když první křesťané stáli v cirku v antickém Římě a před očima císaře Nerona a řvoucího davu lidí, lačnícího po krvi, se nechali trhat divokými zvířaty. Někdy se ovšem stalo, že Františkovo utrpení dosáhlo hranice snesitelnosti a polská polovina jeho krve, kterou podědil po svém otci, převážila nad tou mírnější, zděděnou po české matce. Po vzoru svých severních předků, kteří neváhali položit život za svou vlast, začal oplácet. Ač je mnohem subtilnější postavy než mnozí rašovičtí chasníci, začal největší hříšníky honit po hřišti a kosit je na zelený pažit. Když opět převážila holubičí povaha maminky, se svěšenou hlavou si pokorně vyslechl neúprosný verdikt rozhodčího a spokojeně usedl za mohutného povzbuzování kláštereckých fanoušků na lavici a začal odříkávat otčenáše, které si sám nakázal.

Po utkání si v místní hospodě všichni odpustili a těšili se na další nádherné zápasy, které utužují přátelství mezi kláštereckým a místním fotbalovým klubem.

„Není důvod nenastoupit,“ pravil František. „Mám takové tušení, že letošní podzimní zápas proběhne bez jediného incidentu.“

Já bych si nebyl až tak jistý, ale nevymlouval jsem mu to. František totiž patří mezi naše nejlepší hráče a často rozhoduje v posledních minutách už pro nás ztracený zápas. Ovšem pokud není vyloučen a utkání nesleduje mezi diváky.

„Tak něco jiného, tati,“ poprosila Lucie a přivinula se ke mně. „Seš skvělej vypravěč.“

Tak jsem jim začal povídat o pokladu, který našla na půdě jedna z mých žákyň.

„Jestli to tedy jsou originály, jak si myslíš,“ řekla Lucie, když jsem skončil, „paní bude za vodou. Zvláště díky těm obrázkům namalovaným olejem, které se na aukcích šplhají k milionovým hodnotám.“

„To poznáme,“ souhlasil jsem. „Předáme je k expertize, a pokud budou pravé, myslím, že se dlouho v aukční síni neohřejí. Jestli chcete,“ nabídl jsem se, „znám celkem zajímavý příběh o jednom z nejznámějších padělatelů v historii umění. Lucie ho bude určitě znát, ale ostatní ho uslyší poprvé. Konkrétně jeden z vás určitě.“

Významně jsem pohlédl na Beránka, ale ten dělal, že si toho nevšiml.

8

„Ten padělatel se jmenoval Han van Meegeren. Narodil se na sklonku devatenáctého století v Nizozemsku. Už od útlého mládí byl výborný kreslíř a během dospívání se neustále zlepšoval. Když akademie vyhlásila soutěž o nejlepší výtvarné dílo, přihlásil se a zvítězil. Přesto mu to nezajistilo stálou práci a jeho rodina dost živořila. Jednou při hovoru s přáteli přišla řeč na falzifikáty a na to, že je takřka nemožné, aby se na ně nepřišlo. Začalo mu to vrtat hlavou a napadlo ho, že by se mohl věhlasným profesorům pomstít. Začal studovat práce holandských mistrů sedmnáctého století, konkrétně geniálního Vermeera. Studoval jeho styl malby a hlavně jaké barvy se v jeho době používaly. Věděl, že dílo by prošlo důkladnou expertizou zaměřující se hlavně na použité pigmenty, a pokud by se našly na obraze barvy, které se začaly používat až v pozdějších letech, jeho plán by zkrachoval. Stejně důležité byly štětce. Zjistil, že Vermeer používal výhradně štětce z jezevčích chlupů, takže si je začal vyrábět doma sám. Samozřejmě věděl, že musí obraz namalovat na plátno utkané v 17. století. Prolézal antikvariáty a starožitnictví, až objevil obraz nějakého podřadného malíře, který tvořil ve stejné době jako Vermeer. Trvalo několik měsíců, než odstranil z plátna barvy, ale on nepospíchal. Když byl konečně hotov, dal se do malování barvami namíchanými podle starých receptů a stejně tak vyrobenými štětci a za několik měsíců byl nový Vermeer na světě. Ještě musel obraz upravit při určité teplotě v troubě kamen, aby v barvě vznikly trhlinky, do kterých vetřel prach. Potom plátno napnul na starý rám, připevnil původními hřebíčky a už jen přijít na to, jak dostat obraz na veřejnost.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8