Michael Robotham 

Druhá žena 

Originální název: The Other Wife 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Bookwrite Pty 2018 

Translation © Martina Williams Buchlová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0951-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-0952-0 (mobi)

Pro Iana Stevensona 

PODĚKOVÁNÍ 

Když jsem v románu V podezření představoval profesora Joea O’Loughlina, neměl jsem tušení, že se stane mou nejstálejší a nejmilovanější postavou. Tehdy byl jeden román vrcholem mých ambicí a představoval jsem si, že se ho prodá tak dvanáct výtisků (s tím, že osm z nich si koupí moje matka).

Profesor je se mnou i teď, o třináct knih později – je to muž s geniální myslí a rozpadajícím se tělem, který má neuvěřitelný vhled do toho nejlepšího i nejhoršího z lidského chování. Ze všech mých postav je Joe nejspíš ten nejautobiografičtější, i když je mnohem odvážnější, chytřejší, pohlednější a vtipnější než já. Co to spisovatelé pořád mají s tím plněním vlastních přání?

Jako obvykle jsem nesmírně vděčný svým úžasným redaktorům, nejvíc pak Marcu Lucasovi, mému agentovi a příteli, a Lucy Daumanové, Rebecce Saundersové a Richardu Pineovi. Také bych rád poděkoval svým skvělým týmům ve vydavatelstvích Little, Brown Book Group v Británii, Hachette v Austrálii, Goldmann v Německu a všem ostatním po celém světě. Obzvlášť bych pak chtěl poděkovat svým překladatelům, kteří dělají všechno pro to, aby se mé texty četly v překladu ještě líp než v originále.

Také bych rád zmínil Stuarta Macdermida, velice štědrého člověka, který podporoval organizaci Parkinson’s NSW v charitativní aukci, a vyhrál tak právo na to, abych po něm pojmenoval jednu z postav. Děkuji vám, Stuarte.

Obvykle v této části knihy děkuji své rodině, nejvíc pak svojí ženě Vivien, která už se naučila očekávat, že ji tu vychválím do nebes, což jí její kamarádky závidí, a já si tak u ní trochu přilepším. Všechno, co jsem o ní napsal, je pravda. Dala mi tři krásné dcery, třicet let šťastného manželství a pořád ještě se při pomyšlení na ni usmívám. Proto nekupuju lístky do loterie. Už mám štěstí dost.

Děti začnou tím, že svoje rodiče milují. 

S tím, jak rostou, začnou je soudit.

Někdy jim i odpustí.

Oscar Wilde, Obraz Doriana Graye 

DEN PRVNÍ 

1 

Z vrcholku Primrose Hill vypadají siluety londýnských věží a kupolí rýsující se na pozadí začínajícího dne jako namalované kulisy ve filmovém ateliéru čekající, až herci zaujmou pozice a neviděný režisér zavolá:

„Akce!“

Tohle město miluju. Je postavené na troskách minulosti, každičký čtvereční metr si tu našel svoje využití, později nějaký nový účel, srovnali ho se zemí, vybombardovali, rozmontovali, přestavěli a znovu zbourali, až se tu jednotlivé vrstvy historie usadily jako skalnaté sedimenty, kterými se jednoho dne budou prohrabovat archeologové a lovci pokladů z budoucnosti.

Já jsem na tom dost podobně – zlomený muž, stojící na troskách vlastní minulosti. Od té doby, co mi diagnostikovali parkinsona, už uplynulo třináct let. Začalo to nevědomým náhodným poškubáváním v prstech levé ruky. Ten nepatrný pohyb vypadal jako tik, ale vyklubal se z něj rozsudek. Moje tělo bez mého vědomí tajně odstartovalo dlouhý, liknavý proces separace od mojí mysli. Rozvod, kde společnou sbírku gramofonových desek nedostane ani jedna ze stran a nikdo se nehádá o psa.

Ten drobný krouživý pohyb palce a ukazováku mi mezitím tiše prorostl končetinami, které bez podpory léků už nedělají, co jim nakážu. Pod vlivem správně nastavené medikace můžu působit, jako že nemám skoro žádné příznaky. Trochu nahrbenější a opatrnější v tom, jak se pohybuju, ale jinak ve většině ohledů normální. Jindy se pan Parkinson chová jako krutý loutkoherec, tahá za neviditelné šňůrky a nutí mě tancovat v rytmu, který slyší jen on.

Lék na to neexistuje – zatím –, ale žiju v naději, že věda ten závod vyhraje. Mezitím doporučují každý den cvičit. Proto tu stojím s celou tou pokroucenou a úchvatnou historií Londýna před sebou. Moje oči přejíždějí od východu k západu a zastaví se na zakřivených střechách a pletivu londýnské zoo. S Julianne jsme si jen kousek odtud pořídili svůj první dům. O teplých nocích, když u otevřených oken povlávaly záclony, jsme lehávali v posteli a poslouchali řev lvů a hyen a dalších zvířat, která jsme neuměli pojmenovat.

Od její smrti uplynulo šestnáct měsíců. Pooperační komplikace, říkali. Krevní sraženina, která jí vycestovala z tříselní oblasti do srdce a usadila se tam v levé komoře. Týden žila na přístrojích, ležela na bílém prostěradle a vypadala pokojně a krásně, ale „doma nikdo nebyl“, jak tvrdil neurolog. Přístroje jsme vypnuli a ona odplula jako prázdný člun vypuštěný do proudu.

Roční období pro mě od té doby představovala jednotlivé fáze truchlení. Léto uběhlo v odloučení a popírání skutečnosti, podzim přinesl zlobu, zima obviňování a na jaře mě deprese přiměla vyhledat odbornou pomoc.

Snáším to kvůli svým dcerám, Charlie a Emmě, protože ty si zaslouží jako životní vzor něco víc než jen tragédii. Přežívá v nich toho tolik z Julianne, od pěšinky ve vlasech přes tón hlasu až po způsob, jak chodí, jak se mračí, jak se smějí.

Před rokem jsme prodali náš domek v Somersetu a přestěhovali se zpátky do Londýna. Za peníze z prodeje a půjčku z banky jsem koupil byt v posledním patře viktoriánského nájemního domu jménem Wellington Court ve čtvrti Belsize Park nedaleko parku Primrose Hill. Ten byt je vzdušný a světlý, má vysoké stropy a velké arkýřové okno v obývacím pokoji, tři ložnice a malou střešní terasu, která je přístupná z okna v kuchyni a kde s Emmou občas pozorujeme západ slunce nad Londýnem a sedíme přitom na plážových lehátkách jako pasažéři na zaoceánské lodi.

Emmě je dvanáct. Nechal jsem ji spát v bytě s nařízeným budíkem, aby vstala do školy. Už to není moje malá holčička, stojí na prahu ženství, má šedozelené oči, kudrnaté vlasy a kůži tak bledou, že vypadá napudrovaně jako tanečníci kabuki. V lednu začala chodit na North Bridge House, nezávislou školu v severním Londýně, která si účtuje takové školné, že by mi z něj normálně slzely oči. Stipendium přišlo jako překvapivý bonus.

Moje starší dcera, Charlie, je ve druhém ročníku na Oxfordu, kde studuje behaviorální psychologii. Rodiče za normálních okolností bývají hrdí, když potomci kráčejí v jejich stopách, ale já z Charliina přání stát se forenzní psycholožkou žádné potěšení nemám, protože vím, v čem její fascinace spočívá a odkud se vzala. Chce pochopit, proč někteří lidé páchají příšerné věci a představují si skutky ještě mnohem horší. Jde jí o psychopaty a sociopaty, kteří ji straší v nočních můrách.

Pokračuju dolů z kopce, přejdu kanál a vejdu do Regent’s Parku. Proběhne kolem mě mladá žena, její hýždě objímá lykra a na zádech jí poskakuje culík. Zvažuju, že bych ji dohonil. Mohli bychom běžet spolu. Zjistit, co máme společného. Jen tak sním. Už je pryč.

Za chvíli mám schůzku s doktorkou Victorií Naparstekovou v kavárně nedaleko od její ordinace v Harley Street. Je to pohledná žena. Něco přes čtyřicet. Štíhlá. Nápadná. Jednou jsem s ní spal, když jsme s Julianne žili odděleně. Ukončila to Victoria. Když jsem se jí zeptal proč, řekla: „Jsi pořád zamilovaný do svojí ženy.“ Zeptal jsem se, jestli na tom záleží. „Mně ano,“ odpověděla.

Čeká na mě v kavárně na náměstí Portland Place. Na sobě má sukni v áčkovém střihu a s ní sladěné sako spolu s prostou bílou halenkou s výstřihem. Usměje se a ve tvářích se jí udělají ďolíčky.

„Profesor O’Loughlin.“

„Doktorka Naparsteková.“

„Jsi nějaký zpocený.“

„Vidíš, co se mnou děláš.“

Škádlíme se. Trochu flirtujeme. Přišla servírka, abychom si mohli objednat. Čaj. Kávu. Toust. Marmeládu.

Po Juliannině smrti mi všichni říkali, že bych si měl s někým promluvit. Znám výhody poradenství pro pozůstalé, ale stejně jsem se tomu nápadu vzpouzel, dokud mi Victoria neřekla, že jsem „zasraný idiot“ a „typický chlap“, který se prostě odřízne a předstírá, že problém neexistuje.

„Vypadáš dobře,“ řekne.

„Je mi dobře.“

První lež.

„Spíš?“

„Ano.“

Další.

„A ty sny?“

„Jednou nebo dvakrát.“

„Pokaždé stejné?“ Přikývnu.

Je to součástí našeho rituálu. Terapie bez terapie. Položí mi pár otázek, já jí odpovím a ani jeden z nás nebude mít pocit, že by měl povinnost se nějak svěřovat nebo nabízet rady.

Victoria chce, abych slovně vyjádřil svoje nejhorší obavy, ale já je vyjadřovat nemusím, protože je každým dnem prožívám. Nemusím si představovat, jaké by to bylo být sám nebo mít nějakou chorobu nebo se najednou rozbrečet nad rozbitým hrnkem nebo upuštěným vajíčkem.

„Jak se má Emma?“ zeptá se.

„Dobře. Líp. Včera jsme jí vymalovali pokoj a lepili na zeď šablony.“

„Zmínila se o Julianne?“

„Ne.“

„A co ty fotografie?“

„Ani se na ně nepodívá.“

Emma neplakala ani se nebouřila ani se na matčinu smrt nijak nevyptávala. Nechodí navštěvovat Juliannin hrob, nedívá se na její fotky a nevzpomíná na minulost. Nejde o to, že by popírala skutečnost nebo předstírala, že se nic nezměnilo. Emma ví, že se Julianne nevrátí, ale odmítá na tom nějak dlít nebo dopustit, aby nám to definovalo život.

Někdy ji v noci najdu schovanou ve skříni a stočenou do klubíčka.

„Co se děje?“

„Nemůžu spát.“

„To je v pořádku. Prostě zkus na chvilku zavřít oči.“

„Co když už nikdy neusnu?“

„Usneš.“

„Co když budu jediná, kdo je vzhůru? Celej svět usne a já budu úplně sama ve tmě… a nikdo mi nebude moct pomoct.“

„Budu tady já.“

„Slib mi, že neusneš dřív než já.“

„Slibuju.“

Emma si o mě dělá starosti, protože jsem jediný rodič, který jí zbyl. Když přecházíme ulici, trvá na tom, že mě musí držet za ruku – ne proto, aby chránila sama sebe, ale aby ochránila mě. Dává pozor na to, abych zdravě jedl a cvičil a bral léky. Někdy se probudím a vidím, jak se mi sklání nad postelí s rukou na mojí hrudi. Počítá nádechy a výdechy. Tři krát devět. Dvacet sedm. To většinou stačí na to, aby ji to uklidnilo.

Dorazily naše kávy. Victoria roztrhne pytlík s cukrem a vyklepe jeho obsah do pěny.

„Zeptal ses Emmy, jestli si se mnou nechce promluvit?“

„Není z té myšlenky nijak nadšená.“

„To chápu.“

„Nechci ji do toho tlačit.“

„To bys neměl. Ať se sama rozhodne, kdy bude připravená.“

Už jsem stejně radil bezpočtu truchlících rodičů, kteří u mě byli na konzultaci, ale když dojde na mou vlastní krev, začínám o svých třiceti letech zkušeností klinického psychologa pochybovat.

Na stole se mi rozvibruje mobil. To číslo neznám.

„Profesor O’Loughlin?“ zeptá se ženský hlas.

„Ano.“

„Tady Nemocnice svaté Marie v Paddingtonu. Váš otec, William O’Loughlin, byl hospitalizován se závažným poraněním hlavy.“

„S poraněním hlavy.“

„Před šesti hodinami podstoupil operaci.“

„Operaci.“

„Abychom zmírnili tlak na jeho mozku. Měl vnitřní krvácení. V tuhle chvíli je v umělém kómatu.“

„V kómatu.“

Proč opakuju všechno, co říká?

V kavárně je police s bonsajemi, miniaturními stromky s pokroucenými kmeny a větvemi porostlými mechem. Přistihnu se, že na ten scvrklý les zírám a přestal jsem poslouchat, co mi ta žena říká. Třesou se mi kolena.

„Jste tam, profesore?“

„Ano. Omlouvám se. Co můj otec dělal v Londýně?“

Co na tom záleží?

„Tu informaci nemám,“ odpoví.

Samozřejmě že to neví! Je to hloupá otázka.

„Ví to moje matka?“

„Je zrovna u něj.“

„Můžu s ní mluvit?“

„Na JIP nepovolujeme mobilní telefony.“

„Chápu. Dobře. Řekněte jí, že jsem na cestě.“

Zavěsím a dál zírám na prázdný displej. Měl bych zavolat svým sestrám. Ne, to už určitě udělala máma. Měl bych si chytit taxi. Emma je doma. Měl jsem ji doprovodit do školy a potom mám pacienty. Ty schůzky můžu zrušit. Victoria hledá peněženku. „Jen běž. Později mi zavolej.“

Za několik okamžiků už jsem venku na chodníku a poohlížím se po taxi. Projedou kolem mě tři. Všechny obsazené. Rozběhnu se, zoufale se snažím zvedat nohy a máchat pažemi v odpovídajícím pořadí. Na Euston Road je zácpa. Zkrátím si to přes Regent’s Park a vyběhnu na Primrose Hill. Bolí mě plíce a v nohou mě pálí kyselina mléčná.

Jakmile vyšplhám všechny ty schody ve Wellington Courtu, jsem na zhroucení.

„Tys celou cestu běžel?“ zeptá se Emma, která sedí u kuchyňského pultíku ve školní uniformě – pruhované šaty, červený svetřík, černé punčochy a boty s přezkou.

„Děda… v nemocnici… musím jít.“

„Co se stalo?“

„Nějaká nehoda. Musím se osprchovat.“

„Bude v pořádku?“

„Je v dobrých rukou.“

Emma jde za mnou do chodby. „V nemocnicích se stávají špatný věci.“

„Co myslíš?“

„Umírají tam lidi.“ Koutky rtů má svěšené dolů a oči barvy čaje se jí lesknou.

„Ne vždycky. Většinou se uzdraví,“ řeknu, ale vím, že moje slova zní někomu, kdo přišel o matku, dutě.

„Nechci, abys tam chodil,“ řekne.

„Nic se mi nestane.“

„Tak mi aspoň dovol jít s tebou.“

„Máš školu.“

„Kdo mě tam odvede?“

„Promluvím si s klukama.“

Ti kluci jsou vlastně chlapi. Duncan a Arturo – dvojice gayů, která bydlí na patře pod námi. Jeden pracuje v reklamě a druhý řídí galerii v Islingtonu. Když jsem osprchovaný a převlečený, zaklepu u nich na dveře. Otevře Duncan. Na sobě má krátký župan, který mu sahá sotva na vršek stehen.

„Josephe,“ řekne nadšeně a políbí mě na obě tváře. Trochu se ohnu v pase, abych se vyhnul kontaktu třísla na třísla.

„Můj táta je v nemocnici. Mohl by jeden z vás odvést Emmu do školy?“

Duncan všechno přetlumočí přes rameno a Arturo zavolá z kuchyně: „Můžu ji vzít na motorce.“

Chci ho odmítnout. Duncan to udělá za mě. „Na tý motorce ji nevezmeš nikam. Jezdíš jako maniak.“

„Dělal jsem přece ten kurz bezpečný jízdy.“

„Jo, u Redbullu.“

Vyvolal jsem partnerskou hádku. Duncan na mě mávne, ať jdu. „Klidně běž, já ji odvedu. Doufám, že tvůj táta bude v pořádku.“

Pár minut nato už sedím v taxíku, trčím v zácpě na Edgeware Road a poslouchám lidi volající do rádia, aby si postěžovali na Brexit, fake news, imigranty a nízké mzdy. Mě už politika a zprávy ze světa unavují. Nechci, aby mě informovali novináři nebo aby mi vládli politici jakéhokoli přesvědčení. Demokracie selhala. Pojďme se pokusit o diktaturu.

Můj otec je v kómatu. Letos mu bylo osmdesát a já si nevzpomínám, že by byl někdy v nemocnici – ne jako pacient. Už dávno jsem si pro něj kvůli jeho neúnavné energii a nedostižné sebedůvěře vymyslel nálepku „budoucí osobní lékař samotného Boha“. Přes padesát let byl velikánem ve světě medicíny – profesorem chirurgie a veřejného zdraví, vládním poradcem, zakladatelem Mezinárodního svazu pro výzkum traumatu, lektorem, autorem, komentátorem a filantropem. Naše rodinná charitativní organizace – O’Loughlinova nadace – rozdává každý rok miliony liber ve výzkumných grantech.

Viděl jsem se s ním před dvěma týdny. Obědvali jsme spolu v jeho klubu v Mayfairu, byly to celkem příjemné dvě hodiny, pokud máte rádi tvíd a portské. Nevzpomínám si, o čem jsme se bavili. Asi o ničem důležitém. Vypadal dobře. Šťastně. Většinu času tráví na farmě ve Walesu, ale do Londýna jezdí celkem pravidelně na schůzky a přednášky.

Taxi dorazí k nemocnici a já pospíchám kolem hloučku sestřiček a ošetřovatelů, kteří pokuřují na chodníku. Traumatologie je v devátém patře. Když čekám na výtah, cítím nemocniční odér dezinfekce, čističe na podlahy a tělesných tekutin. Vybublají ve mně vzpomínky a pálí mě v hrdle. Namáhavě polknu a přiměju je, aby se vrátily zpátky. V ústech cítím pachuť zvratků.

Zazvoním přede dveřmi jednotky intenzivní péče. Otevře mi zdravotní sestra – těžké dveře se vtáhnou dovnitř, jako by otevírala přetlakovou komoru.

„Mám tady otce. Williama O’Loughlina. Je u něj moje matka.“

Její úsměv působí povzbuzujícím dojmem. Přemýšlím, jak dlouho si ho asi nacvičovala.

„Umyjte si ruce, prosím,“ řekne a ukáže na umyvadlo s antibakteriálním mýdlem a držákem s papírovými ubrousky. Jdu za ní podlouhlým, tlumeně osvětleným nemocničním oddělením kolem řad postelí oddělených přístroji a závěsy. Každý ostrůvek světla odhaluje někoho, kdo nemá daleko k smrti, zašpuntovaného, oblepeného náplastí, naplněného a vyprázdněného, hydratovaného, vypláchnutého, medikovaného a uspaného.

„Je v poslední kóji,“ řekne sestra. „Jen se ho, prosím, nepokoušejte budit.“

Opatrně se blížím a naskytne se mi první pohled na polámaného muže ležícího na posteli v zajetí hadiček a kabelů. Hlavu má ovázanou silnou vrstvou obvazů. Ústa mu zakrývá kyslíková maska. Nad hlavou visí sáčky s infuzí. Do žil mu zapíchali jehly. Jeho životní funkce monitorují přístroje.

Chci se obrátit a říct: „To není můj otec. Došlo k nějakému omylu,“ ale vím, že to je on.

Vedle postele sedí ženská postava, částečně ve stínu. Zvedne hlavu, jako by ji něco polekalo, oči má zarudlé a zapadlé nedostatkem spánku.

Pustí tátovu ruku a postaví se.

„Vy jste Joseph, že?“ Přikývnu.

„Nechtěla jsem, abychom se seznámili takhle.“

„Nerozumím. Kde je moje matka?“

„Není tady.“

„Ale oni mi řekli…“

„Požádala jsem nemocnici, aby vám zavolali.“

„Omlouvám se, ale kdo jste?“

„Jsem jeho druhá manželka.“

2 

Jak dlouho tam jen tak stojím a nezmůžu se na slovo? Rozpačitě se zasměju, což ji má přimět k tomu, aby mi řekla, že si jen dělá legraci. Ona to neudělá. Vypadám slabý a vyvedený z míry a její mlčení ve mně vyvolává vztek. Co je tohle za krutý vtip? Kde jsou skryté kamery? Kdy tu někdo vyskočí ze skrýše a zavolá: „Apríl!“? Až na to, že je listopad a ne duben a já si nemyslím, že na něco takového má kdokoli z nás náladu.

Ten muž v obvazech je můj otec. Ta žena vedle něj není moje matka.

„Jsem Olivia Blackmoreová,“ řekne a podává mi ruku. Podívám se na její natažené prsty, jako by na mě mířila pistolí.

„Myslím, že jste se spletla,“ řeknu. „Jak jste sehnala moje číslo?“

„William mi řekl, že kdyby se něco takového stalo, mám nejdřív zavolat vám.“

„Něco jakého?“

„Nehoda nebo krizová situace.“

Je jí něco přes čtyřicet, má tmavé vlasy a na tváři zbytky make-upu. V jejím hlase slyším stopy nějakého přízvuku, možná východoevropského, který se v průběhu času obrousil. Na sobě má boty na podpatku, tmavé punčocháče a trenčkot volně sepnutý páskem.

„Řekli mi, že tu je moje matka…“

„Sestra mě asi špatně pochopila.“

Marně hledám slova. „Je moje matka na cestě?“

„Ne.“

Začnu znovu. „Co se mu stalo?“

„Našla jsem ho pod schody.“

„Pod jakými schody?“

„Doma.“

„Kde doma?“

„U nás.“

„Kdo jste?“

„Jsem jeho žena.“

„On už jednu ženu má.“

„Jeho druhá žena.“

„Vy jste jeho milenka?“

„Ne.“

Je to absurdní konverzace. Nechci v ní pokračovat. Proč jsem se vůbec uráčil s ní mluvit? Je zjevně blázen. Jak se dostala přes ochranku?

Zkusím to znovu. „Může mít jen jednu manželku. Tvrdíte snad, že je bigamista?“

Olivia zakroutí hlavou. „Omlouvám se, Josephe, asi se nevyjadřuji dost jasně. Vím, že to je pro vás šok. Váš otec, William, si ke mně vytvořil závazek. Vzali jsme se na Bali. Byl to buddhistický obřad.“

„On na Bali nikdy nebyl.“

„To se pletete.“

„A není buddhista.“

„Ne,“ odvětí. „Ale já ano.“

Je buddhistický sňatek něco, co se v Británii oficiálně uznává? Moje tělo si tenhle okamžik vybere k tomu, aby úplně zatuhlo. Čas od času to udělá – ztuhne nebo úplně zamrzne, jako by s někým hrálo na sochy a zrovna byl čas se přestat hýbat.

„Potřebujete svoje léky?“

Jak o tom vůbec ví?

„Můžu vám donést trochu vody.“ Sáhne mi na předloktí.

„Ne!“ obořím se na ni a oženu se po její ruce.

Olivia odstoupí, jako by se mě najednou bála. Posadí se zpátky a natáhne se přes prostěradlo, aby tátu mohla chytit za ruku.

„Nechci, abyste na něj sahala.“

„Prosím?“

„Dejte ty ruce pryč, nebo zavolám policii.“

„Jen do toho.“

Napadne mě, že nikdo nezavolal mé matce. Vytáhnu mobil.

„To se tady nesmí používat,“ řekne Olivia a ukáže na ceduli. „Musíte s tím ven.“

Přistoupím blíž k posteli a vztekle zašeptám: „Nevím, kdo jste ani co tu děláte, ale můj otec a moje matka jsou manželé přes šedesát let. On žádné další manželky nemá.“

„Jen mě,“ řekne tiše.

„Chci, abyste odešla,“ řeknu vzteky bez sebe.

„Nezvyšujte hlas, prosím.“

„Budu si dělat, co chci, do háje.“

Dorazí k nám místní sestra, přilákala ji naše hádka. Je pěkná, má kulaté tváře a vlasy v dredech, a oběma nám řekne, ať se ztišíme.

„Tahle ženská není moje matka,“ řeknu jí. „Vloudila se sem podvodem.“

Sestra vrhne na Olivii podezíravý pohled. „Je to pravda?“

„Ne, jsem jeho manželka.“

„Nikdy v životě jsem ji neviděl,“ řeknu. „Chci, aby odsud vypadla.“

Olivia prosí: „Vím, že jste rozrušený, Josephe, ale tohle nedělejte. Běžte zavolat svojí matce. Já tu zůstanu sedět s Williamem.“

Uzel na pásku od jejího trenčkotu se uvolní. Pod ním na sobě má světle zelené koktejlky umazané od něčeho tmavšího.

„To je krev?“

Zase si trenčkot zaváže. „Našla jsem ho. Ležel pod těmi schody.“

„Kde?“

„To už jsem vám řekla. U nás doma v Chiswicku. Bydlíme tam.“

Zakroutím hlavou. „Ne! Ne! Ne!“

„Říkám vám pravdu.“

„Blouzníte.“

Sestra už toho má dost. „Chci, abyste odešli oba.“

„Prosím vás, my budeme potichu,“ řekne Olivia.

„Volám ochranku,“ odpoví jí sestra. „Ať si to vyřeší oni.“

„Někdo tu musí zůstat,“ prosí Olivia s pohledem upřeným na tátu.

„Ne! Oba běžte ven.“ Nehodlá si to rozmyslet.

Olivia si zpod židle vezme svou kabelku. Čekám, až odejde, pro případ, že by se o něco pokusila. Nevím, co čekám – mohla by nějak narušit chod přístrojů nebo tátu udusit polštářem.

Dveře JIP se za námi zavřou. Olivia vytáhne z kapsy pláště kapesník a vysmrká se. „Slyšela jsem toho o vás tolik dobrého, Josephe, ale nemyslela jsem si, že budete takhle krutý.“

Odmlčí se, aby se ujistila, že jsem ji slyšel, potom poodejde a usadí se dál v chodbě. Přehrabuje se v kabelce a vyloví další kapesníček.

Vytočím matčino číslo. Telefon zvoní. Představuju si, jak prochází chodbou jejich farmy ve Walesu, zvedá sluchátko a promlouvá do něj svým nóbl přízvukem. Ale nikdo to nezvedá. Má ještě mobil. Zavolám na něj.

„Josephe?“

„Kde jsi?“

„Ve vlaku.“

„Jedeš do Londýna?“

„Ne. Proč?“

„Táta je v nemocnici. Na JIP.“ Slyším sykavé nadechnutí.

„Je na jednotce intenzivní péče. Včera ho operovali. Teď jsem sem dorazil. Myslel jsem, že ti už třeba volali.“

„Ne.“ Třese se jí hlas.

„Má poranění hlavy. Neznám všechny detaily. Měla bys tu být.“

„Ano, samozřejmě… Já tam… Já tam…“

„Co táta dělal v Londýně?“ zeptám se.

„Měl tam zasedání rady. Odjel včera. Co se stalo?“

„Myslím, že spadl ze schodů.“

„Vědí o tom holky?“

Mluví o mých sestrách: Lucy, Patricii a Rebecce.

„Zavolám jim.“

„Nenechávej otce o samotě, prosím,“ řekne. „Zůstaň s ním.“

„Zůstanu.“

Jakmile zavěsím, zvednu hlavu a vidím z výtahu vycházet dva policisty – jeden je v uniformě a druhý v civilu. Detektiv je starší a podsaditější, má brýle s drátěnými obroučky a severské rysy. Promluví si se sestrou, která ukáže prstem do chodby mým směrem. Čekám na ně, ale oni nehledají mě. Zastaví se u Olivie, ta vzhlédne od mobilu. Neslyším, o čem se baví, ale vidím, že je čím dál tím rozrušenější. Přišli na ni! Odhalili, že je lhářka. Dobře! Zároveň však v jejích očích vidím spíš bolest než strach.

Chystají se odejít. Olivia se dívá na svoje nohy, jako by jí něco upadlo.

„Kam ji vedete?“ zeptám se potom, co přistoupím blíž k nim.

Detektiv se na mě otočí a pevně se rozkročí. „Jak se jmenujete, pane?“

„Joseph O’Loughlin.“

„Jste příbuzný Williama O’Loughlina?“

„Je to můj otec.“

„Mohl bych vidět nějaké doklady?“ Vytáhnu svůj řidičák.

Ukáže na Olivii Blackmoreovou. „Znáte tuhle ženu?“

„Ne.“

„Viděl jste ji už někdy?“

„Nikdy. Proč?“

Detektiv otázku ignoruje, odvrátí se a vydá se k výtahu. Jdu za nimi. „Co se mu stalo? Byla to nehoda?“

Ani jeden z policistů nezpomalí. Už jsou ve výtahu.

Přidržím dveře, aby se nezavřely.

„Udělala to ona?“

„Odstupte, prosím,“ řekne detektiv.

„Kam ji vezete?“

„Na policejní stanici v Chiswicku.“

Dveře se zavírají. Olivia zvedne oči k těm mým.

„Jestli se probudí, řekněte mu… řekněte mu… že ho miluju.“

3 

Moje nejstarší sestra Lucy žije v Henley na západ od Londýna se svým manželem Ericem, kontrolorem letového provozu, a jejich třemi dětmi, jejichž jména si nikdy nedokážu zapamatovat, protože všechna při výslovnosti končí na „í“. Vytočím její číslo a poslouchám, jak to zvoní.

Lucy to zvedne. Roztřese se mi levá paže. Jede v autě.

Veze děti do školy.

„Můžeš mluvit?“

„Mám to na handsfree. Co se děje?“

„Táta je v nemocnici. Měl nějakou nehodu. V noci ho operovali, aby mu snížili tlak na mozek.“

Její hlas se změní, stoupá. „Řídil?“

„Myslím, že asi upadl. Je u svaté Marie v Paddingtonu.“

„Mluvils s ním?“

„Je v kómatu.“

„Proboha. Kde je maminka?“

„Přijede vlakem.“

„Co Patricia a Rebecca?“

„Volal jsem ti jako první.“

Lucy je mezi mými sourozenci přirozená vůdkyně – schopná, organizovaná osoba, která zařizuje rodinné sešlosti, pamatuje si narozeniny a každoročně koordinuje vánoční loterii. Patricia, moje prostřední sestra, žije v Cardiffu se svým manželem Simonem, obhájcem specializujícím se na trestní právo. Rebecca, nejmladší z holek, je nejambicióznější a pracuje ve Světové bance v Ženevě. Já jsem z dětí nejmladší – kluk, na kterého se dlouho čekalo, i když nejsem žádné princátko. Té pozice jsem se vzdal, když jsem se rozhodl stát se psychologem a ne chirurgem a ukončil tak lékařskou dynastii trvající víc než sto let.

„Zavolám Patricii,“ řekne Lucy a ujímá se velení.

„Rebecca je v Jižním Súdánu. Třeba se jí dovoláš na mobil. Dorazím tam tak rychle, jak to půjde.“

Jakmile Lucy zavěsí, vytočím Rebečino číslo, nechám jí vzkaz v hlasové schránce jen s těmi nejstručnějšími detaily a řeknu jí, ať si nedělá starosti a zavolá mi. Co dělat dál? Musí přece mít další přátele a příbuzné, kterým bych to mohl dát vědět, ale já tu zprávu nechci posílat dál, zatím ne. Funguju na jakéhosi autopilota. Vyhlížím z okna na panorama poseté jeřáby a rozestavěnými kancelářskými budovami. Přes bledě modrou oblohu, kterou protínají křídovité čáry tryskáčů cestujících v troposféře, prolétávají holubi. Takový den by přece měl být temnější a bezútěšnější. Měl by odrážet to, co se stalo, nebo moji náladu.

Vrátím se na JIP, posadím se vedle táty a vezmu ho za ruku – to jsem naposledy udělal ještě jako dítě. Dělal jsem to vůbec jako dítě? Určitě ano.

Zkoumám jeho tvář. Vlasy, tak bílé a husté, si asi do pětapadesáti barvil, ale potom mu v podstatě přes noc zbělaly, když tu barvu zahodil a začal stárnout stejně elegantně, jak žil. Někdo, kdo ho nezná, by si mohl myslet, že ty vrásky kolem očí má od smíchu, ale ony jsou nejhlubší tam, kde se kůže ohýbala nejčastěji, takže dokonale ilustrují jeho mrzutou povahu a všeobecnou nespokojenost s lidmi, obzvlášť s vlastními dětmi, se mnou na prvním místě.

Je to zvláštní pocit, být k němu takhle blízko. Myslím, že jsem za celý život s tátou nestrávil o samotě ani deset minut, kdy by mě neponižoval, nezesměšňoval nebo neurážel. Třeba trochu přeháním, ale jeho názory byly vážně z větší části nesouhlasné nebo kritické. Děti měly být vidět, ale ne slyšet. Nikdy se neměly rozmazlovat nebo přehnaně chválit.

Můj otec v sobě nemá žádnou lehkost, žádnou hravost nebo rošťáctví. Nevzpomínám si na žádné hloupé odrhovačky nebo vtipné tanečky nebo jakékoli chování, které by nás mělo pobavit, když jsem vyrůstal. Nehonil nás po zahradě, nehrál si s námi na schovávanou ani neměnil hlas, aby nás rozesmál. Neoblékal nás, nedělal nám snídani, nevozil nás do školy ani na kroužky, neposlouchal, když jsme cvičili na piano, nepomáhal nám s úkoly. Když jsme upadli a ublížili si, nikdo z nás neběžel k tátovi, nevolal ho ani si mu nevylezl na klín.

Neříkám, že by nás nějak zanedbával. Všechny ty úkoly plnil někdo jiný: moje matka, chůvy, au pair nebo hospodyně. Tátu potřebovali jinde. Domáhali se ho zranění, nemocní nebo jinak postižení. Zachraňoval životy. Vymýšlel nové chirurgické postupy. Bojoval s infekcemi, které stravovaly děti, a s nemocemi, které trhaly rodiny na kousky.

O některých ženách se mluví jako o „přirozených matkách“ a o některých mužích jako „přirozených otcích“. Nevím, co to znamená. Můj otec byl prostě můj otec. Upjatý. Rozpačitý. Neústupný. Mrzutý. Náročný. Nepřítomný.

I když byl doma, trávil dlouhé hodiny u sebe v pracovně. Když jsme si hráli na zahradě, věděli jsme, že máme udržovat hluk na minimu, jinak jsme riskovali, že otevře okno a zařve na nás, ať ztichneme. Rebecca se jednou, když takhle zařval, počurala. I když o ní se vědělo, že se počurá pokaždé, když ji něco rozruší.

Když mi bylo osm nebo devět, postěžoval jsem si, že mám hlad, a táta mi potom celý den odpíral jídlo, abych si na vlastní kůži vyzkoušel, jaké je žít v nedostatku, a docenil tak základní aspekty života. Jindy, když jsem zapomněl přikládat do našeho dřevem vytápěného sporáku, a oheň vyhasl, všechny nás přiměl jíst studenou večeři a trval na tom, že se mnou sestry musí sdílet můj trest.

Kde se v tomhle všem nacházela moje matka? Někde uprostřed. Usmiřovala.

Objímala, líbala, koupala, ovazovala a zašívala. Každý den nám říkala, že nás táta miluje, a nakazovala nám, ať se za něj modlíme.

Jako klukovi mi dost rychle došlo, že můj táta není jako ostatní otcové.

Na společenských selankách nepostával kolem grilu, nepopíjel pivo a neobracel klobásy, nepovídal si s ostatními o kriketu nebo ragby. Postával někde opodál, v ruce sklenici perlivé vody, na sobě i v tom nejparnějším létě černé polobotky a šedé flanelové kalhoty.

Ve společnosti byl nesvůj, neustále na okraji, nešlo ani tolik o to, že by byl hranatým kolíkem v kulaté dírce, spíš byl hranatým kolíkem ve světě plném kulatých dírek. Jednou jsme spolu jeli na výlet pod stan s ostatními otci a syny (když souhlasil, že pojede, úplně mě to vyvedlo z míry). Seděli jsme kolem táboráku a jeden z otců řekl, že používáme jen deset procent mozku.

„To není pravda,“ odvětil táta. „Je to chyba, kterou dělá spousta lidí. Myslí si, že géniové jako Albert Einstein a Stephen Hawking používají větší část mozku než my ostatní. Je to myšlenka, kterou šíří propagátoři pochybných programů na osobní rozvoj a lidé, kteří vstupují do Mensy, ale není to pravda. Lékaři už pomocí magnetické resonance a pozitronové emisní fotografie zmapovali desítky tisíc mozků. Nejsou v nich žádné neaktivní oblasti.“

„Copak vy jste na to nějaký expert?“ ohradil se ten druhý otec o něco hrubším hlasem.

„Nejsem žádný expert, jsem lékař.“

„A to z vás dělá dar od Boha.“

„Já v Boha nevěřím.“

Kolem táboráku se rozlehla salva smíchu. Ten druhý otec řekl, že táta je teda chytrák.

„Zjevně jsem vás rozčílil,“ odpověděl táta. „Omlouvám se. V oblasti medicíny existuje spousta mýtů. Lidé věří, že pocení zbavuje tělo toxinů nebo že čtení při špatném osvětlení ničí zrak nebo že by neměli plavat po jídle nebo že když si oholí vlasy, narostou jim hustší a tmavší. Není to pravda. Studené počasí nezvyšuje počet nachlazení. Káva nepomáhá vystřízlivět. Když kýchnete, nezastaví se vám srdce. A jeden expert na moudra vycucaná ze zadku není o nic chytřejší než jiný, ačkoli proktologie není zrovna můj obor.“

Myslel jsem si, že táta dostane pěstí, ale má jeden úžasně odzbrojující rys – smích, při kterém doširoka otevře ústa, ukáže všechny zuby a vypustí radostný burácivý chechot, který hřeje u srdce. Když se směje, ostatní se smějí s ním. Problém vyřešen.

V přítmí jednotky intenzivní péče si všimnu, že za přístroji sedí na vysoké stoličce ta samá sestra.

„Mluvil jsem nahlas?“

Přikývne a vyjde na světlo, představí se jako Henrietta. V podání jejího jamajského přízvuku to jméno zní melodicky.

„Vážně to je William O’Loughlin?“ zeptá se.

„Ano.“

„Celá nemocnice o něm mluví.“

„Co říkají?“

„Je to slavný lékař.“

„Kdysi dávno. Ano.“

Henrietta řekne, že mu má vyměnit obvazy. Nabídnu se, že jí pomůžu. Podá mi naleštěný ocelový podnos s nůžkami, bavlněnou gázou a kompresními obvazy. Když odmotá ty čím dál krvavější vrstvy, spatřím stehy, kde lékaři dávali otcovu roztříštěnou lebku dohromady. Vidím kupoli jeho napůl oholené hlavy, která už není symetrická, ale na pravé straně promáčklá jako skořápka natvrdo uvařeného vajíčka, kterou někdo nakřápl lžičkou.

Přikrývka je stažená níž na otcově bledém hrudníku a já si na jeho hrudním koši a bocích všimnu tmavých modřin. Zjevně je nezpůsobil žádný nedávný pád ani pokusy o resuscitaci. Modřiny mění barvu v průběhu času. Rané barvy jsou červená, modrá a fialová. Po čtyřech nebo pěti dnech se objeví odstíny zelené a po týdnu žlutá.

Vytáhnu telefon a zapnu fotoaparát.

„Neměl byste tu nic fotit,“ řekne Henrietta.

„Tyhle modřiny nezpůsobil žádný pád ze schodů,“ řeknu a držím nad tou nejtmavší svou pěst. „Podívejte na ten tvar. Tuhle tmavší čáru mají na svědomí klouby ruky. Někdo ho zmlátil.“

Henrietta mě nechá domluvit. Znovu ovine tátovu lebku a přitom mu něžně objímá hlavu.

„Profesore O’Loughline,“ řekne další hlas. Otočím se a najdu tam další sestru. „Neurochirurg by s vámi rád mluvil.“

Ještě se naposledy podívám na tátu a jdu za ní. Projdeme JIP až k odpočívárně naproti hlavním dveřím.

V pokoji vymalovaném pastelovými barvami stojí několik pohovek, jídelních automatů a stojan na časopisy. Chirurg si přepočítává mince v dlani. Skloní se k přihrádce, kam vypadávají drobné, tak jak to většinou dělají děti.

„Neměl byste náhodou libru navíc?“ zeptá se. Jednu najdu v kapse saka.

„Výborně. Mám nízkou hladinu cukru v krvi. Když vynechám jídlo, rozklepu se.“ Nahází do automatu drobné a stiskne tlačítko. Do přihrádky vypadne čokoládová tyčinka.

„Pete Hannover,“ řekne a podá mi ruku. Je vřelý a bodrý, asi stejně starý jako já, na sobě má plátěné kalhoty a košili bez kravaty, která mu obtahuje vypouklé břicho. Zakousne se do tyčinky, přežvykuje a přitom mluví:

„Váš otec přednášel u nás na univerzitě, když jsem se připravoval na medicínu. Mimořádný člověk.“

Slovo „mimořádný“ může mít tolik různých významů.

„Přežije to?“ zeptám se. Přímost té otázky smaže potřebu odlehčeného hovoru o ničem.

„Začněme od začátku,“ řekne Hannover a ukáže na jednu z pohovek. Posadí se naproti mně, a jak si dává nohu přes nohu, ukáže mi kotníky.

„Váš otec sem do nemocnice dorazil těsně po půlnoci, utrpěl katastrofální poranění hlavy. Záchranáři ho na místě intubovali a po cestě ho museli dvakrát resuscitovat. Byl v bezvědomí a krvácel z obou uší. Jeho pravá zornička byla zvětšená a nereagovala.“

Slovo „nereagovala“ se mi rozléhá v hlavě a vybavím si, jak různí specialisté mluvili o Julianne, když byla na přístrojích.

„Okamžitá tomografie odhalila traumatické poranění mozku a akutní subdurální hematom.“

„Krvácení.“

„Ano. Ihned jsem operoval, abych snížil tlak v jeho kraniu, a podařilo se mi odstranit několik sraženin v jeho předním laloku. Teď je William v umělém kómatu. To je důležité pro případ, že by mu narušené cévy nebyly schopné doručit do mozku obvyklé množství kyslíku. Také dostává diuretika, abychom snížili objem tekutin v jeho těle, a léky proti mrtvici. Jakmile otok opadne, provedeme další tomografii. To by mohlo být za pět šest dní. Potom pomalu snížíme dávky léků a probudíme ho.“

Hannover zmačká obal od tyčinky a rozmáchle ho hodí do nedalekého koše. Netrefí se. „Nebojte. Chirurgie mi jde líp než basketbal.“

„Zotaví se?“

„Tlak na jeho mozku byl enormní a nejspíš způsobil několik menších krvácení. Rozsah poškození nebudeme vědět ještě nějakou dobu. Předpokládám, že jste o tom napadení mluvil s policií.“

„O jakém napadení?“

Zamračí se. „Ta poranění hlavy vašemu otci způsobily rány tupým předmětem.“

„Řekli mi, že spadl ze schodů.“

„To by klidně mohla být pravda, ale také ho někdo praštil zezadu do hlavy. Opakovaně. Ty rány byly tak prudké, že se mu do mozku zarazily úlomky kosti.“

Moje mysl si urychleně vyvodí závěr. Ta žena – Olivia Blackmoreová – byla potřísněná jeho krví. Proto ji teď vyslýchá policie. Napadla ho a vymyslela si nějakou historku o tom, jak spadl ze schodů.

Hannoverovi začne pípat mobil. Zvedne to. „Obávám se, že musím jít,“ řekne. „Kdyby William potřeboval na další operaci, ještě se uvidíme. Do té doby se o něj postará neurolog.“

„Děkuju,“ řeknu a potřesu mu rukou. Stisknu moc silně a on se zašklebí bolestí.

„Profesní riziko,“ řekne. „Musím se o ně starat.“ Ukáže mi svoje dětsky vyhlížející dlaně, křehké prsty a štíhlá zápěstí. „Pro mou práci ideální. Kdo by chtěl mozkového chirurga s velkýma rukama?“

Jakmile odejde, najdu toalety. Zamknu se v kabince, zavřu víko a posadím se. Chce se mi plakat, ale nemám ponětí, pro koho by ty slzy byly – pro mého otce, matku, sestry, nebo pro mě.

Omyju si obličej v umyvadle, zalétnu pohledem ke svému mokrému odrazu a snažím se vidět, co v té tváři vidí ostatní. Mám matčiny oči, rty a nos. Co tam mám po otci? Naše jména se rozmazávají jedno v druhém. On je William Joseph a já jsem Joseph William, ale tam ta podobnost končí.

Za mnou se otevřou dveře. Do místnosti vstoupí chlapec, tak jedenácti nebo dvanáctiletý, veze si s sebou kapačku na vzpřímeném stojánku a na hlavě má chirurgickou čepičku. Usměju se na něj a on nervózně odvrátí pohled. Řekli mu, že se nemá bavit s cizími muži ani na ně jakkoli reagovat, což je sice rozumné, ale zároveň smutné. Přemýšlím, co je s ním v nepořádku. Je na tom hůř než můj otec? Je jeho život cennější? Má mládí větší váhu než genialita? Ty myšlenky ve mně vyvolávají pocit viny.

Vrátím se na JIP a posadím se vedle táty, ale vzít ho znovu za ruku už se nedonutím. Před rokem jsem přišel o manželku. Nemůžu teď ztratit ještě někoho dalšího. Už jsem si vytrpěl svoje. Odevzdal jsem svůj díl. Teď je na řadě někdo jiný.

Představuju si, jak táta otevře oči.

„Takové cavyky,“ řekne. „To asi umírám.“

„Budeš v pořádku,“ odpovím.

„Nevěš mi bulíky na nos, Josephe. Jsem doktor.“

4 

Lucy dorazí těsně před jedenáctou, je celá zadýchaná a musí ze sebe v přetopené nemocnici svléknout několik vrstev. Obejme mě, jako bychom se neviděli celé roky. Kdy začala vonět tolik jako moje matka?

„Jak mu je?“

„Moc dobře ne.“

„Umírá?“

„Bojuje.“

Vyložím jí podrobnosti, ale vynechám tu část o „ráně tupým předmětem“ a tajemné ženě, kterou jsem našel sedět u jeho postele. Říkám si, že ji tím chráním, ale nejsem si přesně jistý proč. Jestli Olivia Blackmoreová našeho otce napadla, moc dlouho v utajení nezůstane.

Varuju Lucy, aby věděla, co má čekat, ale pohled na tátu ji stejně šokuje – ty hadičky v ústech a v nose, kapačky a kabely. Někdo mu popsal bílý obvaz kolem hlavy černou fixou: NENí PŘEKRYTO KOSTí.

„Ty náš nemotoro. Cos to prováděl, takhle nás strašit?“ zeptá se Lucy a v jejím podání to vyzní, jako by si táta odřel koleno. Políbí ho na tvář. Pohladí po ruce. Potom spustí lavinu otázek:

„Kde ho našli? Kdo zavolal sanitku? Jak ses o tom dozvěděl?“

Každá z nich vede k další. „Co dělal v Chiswicku? Jaká známá? Co je zač?“

Už ji nemůžu dál odmítat a mlžit.

„Olivia Blackmoreová. Tvrdí, že je tátova manželka.“

Lucy vytřeští oči, potom mě popadne za paži a táhne mě od postele. „Co je to za ženskou? A proč by něco takového říkala?“

„To nevím.“

Lucy si odfrkne. „Zavolals policii?“

Zhluboka se nadechnu a řeknu jí všechno, co vím, přitom si v duchu představuju to napadení, záchranáře, sirény a blikající světla, rozlétávající se dveře nemocnice, bílé pláště a osvětlení na operačním sále.

„Říkáš, že měla šaty od krve.“

„Ano.“

„Napadla ho ona?“

„Popírá to.“

„Ale policie ji zatkla.“

„Vyslýchají ji.“

Lucy vypadá rozpačitě a zvláštně nejistě. „Nevím, jestli bychom to měli říkat mamince nebo Patricii – dokud toho nebudeme vědět víc.“

„Souhlas.“

Moje matka dorazí v půlce odpoledne. Jako obvykle vypadá jako ztělesnění manželky venkovského lékaře, na sobě má cestovní oblečení: tvídovou sukni, bílou halenku a perly. Na krátko zastřižená šedivá trvalá jí rámuje klínovitou tvář. Obejmeme se. Políbí mě na tvář. Řekne mi „Josephe, zlatíčko“.

„Co se stalo? Mluvils s ním?“

„Je v kómatu.“

„Kde jsou doktoři? Co dělají? Vědí vůbec, kdo to je?“

„Vědí.“

Rozhlíží se, myslí si, že ztratila kabelku, kterou má pořád přehozenou přes rameno. Otočí se kolem dokola, kabelku uvidí a potom samu sebe pokárá za to, jak pošetile se chová.

Vezmu ji na JIP. Při pohledu na otce slabě vykřikne a spěchá k posteli, políbí ho na čelo a narovná mu ofinu, jako by každou chvíli očekávala fotografy. Je mi trapně. Moji rodiče jen zřídkakdy projevují city. Nemyslím, že jsem je kdy viděl při čemkoli důvěrnějším než cudná pusa na tvář nebo stisknutí ruky.

„Trápíš je tu?“ zeptá se a upraví mu horní knoflík od pyžama. „To ty pěkné sestřičky, viď? Chceš, aby se o tebe staraly.“

Lucy popotáhne. Podám jí balíček kapesníků. Její oči říkají: Já ti říkala, že se bude chovat takhle.

Moje matka pořád mluví, sotva dělá přestávky na nadechnutí, vysvětluje, že mu přivezla pantofle a kartáček na zuby. „A neboj se, na psy dohlíží Voula Pierceová.“

Posadí se. Vezme ho za ruku. Na stejné židli před několika málo hodinami seděla Olivia Blackmoreová.

„Kde je Patricia?“ zeptá se.

„Je na cestě,“ odvětím.

„A Rebecca?“

„Nechal jsem jí zprávu.“

Henrietta sesedne ze stoličky. Pacient u sebe smí mít jen dva návštěvníky. Jeden z nás bude muset pryč.

Přihlásím se jako dobrovolník. Potřebuju vyřídit pár věcí. Tak zaprvé si promluvit s policií. Moje matka mě obejme na rozloučenou a všechny ty roky okamžitě odpadnou. Jsem zase dítě, ztracené v teple jejích ňader a záhybech její sukně. Máma to zjevně cítí taky a pohladí mě prsty po tváři.

„Díky, Josephe. Jsi hodný kluk.“

5 

Policejní stanice v Chiswicku sídlí v budově z betonu a červených cihel s dveřmi nabarvenými namodro, dvěma stožáry a nástěnkou, s jejíž pomocí policie pátrá po svědcích a propaguje různé programy na prevenci kriminality.

Služební seržant zavře svůj bulvární plátek a unaveně se postaví, jako by ho další vyrušení obtěžovalo. Na náprsní kapse bílé košile má modrou skvrnu od propisky, která mu ladí s barvou epolet.

„A vy máte o tomto údajném napadení nějaké informace,“ řekne, když si zapíše moje jméno.

„Jsem synem oběti. Doufal jsem, že bych si mohl promluvit s detektivem, který případ vede.“

Někam zavolá. Čekám. Ve vestibulu stanice je asi tucet plastových židlí. Zabraná je jen jedna z nich, sedí na ní holohlavý muž ve svetru s rolákem, v němž jeho hlava vypadá jako vajíčko v kalíšku. Kývne na mě. Znovu už se na sebe nepodíváme.

Místo toho soustředím svoje myšlenky na Olivii Blackmoreovou a snažím se odhadnout její věk. Kolem pětačtyřiceti. Stará se o sebe. Draze se obléká. Ty koktejlky jí pěkně obepínaly křivky a dávaly tak na odiv její postavu. Dokážu si představit, že by se za ní někdo ohlédl, ale ne můj otec. Budoucí osobní lékař samotného Boha není žádný stárnoucí svůdník. Nehoní se za sukněmi ani se nesnaží balit cizí ženy. Je konzervativní. Předvídatelný. Ctihodný. Čestný. Bezbarvý.

Spousta mužů se dožije středního věku a začne naříkat nad odchodem svého mládí a nenaplněných snů. Někteří podlehnou lákadlu nových módních šatů, sportovních aut, dobrodružných dovolených a mladších žen. Ale ne William O’Loughlin. Nijak nepřeháním, když řeknu, že můj otec vždycky působil asexuálně. O ženy neprojevoval žádný zájem, pokud už mu neležely v anestezii na operačním stole a nepředstavovaly pro něj nějakou chirurgickou výzvu.

Z výtahu vystoupí detektiv junior a pokyne mi, ať ho následuju. Odvede mě do vyšetřovací místnosti v patře, kde u vachrlatých kancelářských stolů posedávají pomuchlaní muži s kabáty přehozenými přes židle a kravatami povolenými u krku.

Detektivu inspektorovi Stuartu Macdermidovi je něco přes čtyřicet, vlasy má předčasně šedivé a opotřebovaná tvář mu visí z lebky jako napůl vyfouknutý balónek. Pravou ruku má oteklou a zkroucenou. Artritida. S časným nástupem. Bolestivá. Přidržuje si u ucha telefon a pokyne mi k židli. Posadím se. Detektiv nevypadá, že by s někým mluvil. Buď někoho poslouchá, nebo tu chvíli využívá k tomu, aby si mě prohlédl. Dělám to samé a rozhlížím se po kanceláři. Na zdi visí zarámovaný podepsaný dres Glasgow Rangers vedle fotografií týmu, když vyhráli mistrovství Skotska, nad hlavy zvedají pohár a snáší se na ně papírové stužky. Kousek vedle je malá bronzová soška dostihového koně ve cvalu, žokej stojí ve třmenech a ruku s bičíkem má zvednutou. Macdermid položí sluchátko a zvedne jedno obočí.

„Takže jste dostal mou zprávu, profesore O’Loughline.“

„Jakou zprávu?“

„Žádal jsem vás, abyste přišel.“

„Přišel jsem sám od sebe.“

Zamračí se a nechá to být. „No, hlavně že tu jste.“ Otevře notebook a zabodne jeden prst do klávesnice, jako by se ovládala hrubou silou.

„Znáte ženu jménem Olivia Blackmoreová?“

„Seznámil jsem se s ní dnes ráno.“

„Tvrdí, že je manželkou vašeho otce.“

„Lže.“

„Žijí spolu.“

„Tak to říká ona.“

„Můžete dokázat, že lže?“

„Je dvakrát mladší než on.“

„Tak to vám vadí – ten věkový rozdíl?“ V podání jeho slabého skotského přízvuku to zní, jako by si ze mě dělal legraci.

„Měla šaty od krve,“ řeknu.

„Ano. Na to jsem se jí ptal. Tvrdí, že ho konejšila, dokud nedorazila sanitka. Její posádka to potvrdila.“

„Stejně ho mohla napadnout ona.“

„Ano, a proto je podezřelá – ta nejzjevnější –, ale zatím s námi plně spolupracuje, poskytla nám vzorky DNA a otisky prstů. Také tvrdí, že má alibi, které zrovna prověřujeme.“

Cítím, jak se mi mezi lopatkami koncentruje napětí.

„Otec má na těle staré modřiny – na žebrech a bedrech.“ Macdermid se ke mně nakloní. „Jaké modřiny?“ Vytáhnu mobil a najdu ty snímky. „Tohle jsem vyfotil v nemocnici. Jsou minimálně týden staré. Vidíte ty otisky kloubů?“

Macdermid si fotky prohlíží. „Nemáte ponětí, proč by si ho někdo chtěl takhle podat?“

„Ne.“

Vezme si propisku a udělá si poznámku. „Pošlu tam někoho, ať ty modřiny vyfotí.“

„Mohla to být Olivia Blackmoreová.“

„My to prošetříme. Než k tomu dojde, kdy jste svého otce viděl naposledy?“

„Před dvěma týdny. Obědvali jsme spolu v jeho klubu.“

„Kdy jste s ním naposledy mluvil?“

„Ve čtvrtek nebo v pátek.“

Pravda je, že si nevzpomínám. Matce volám každých pár dnů, ale otci jen zřídka, on na hovory o ničem ani na pravidelné konverzace o tom, jak se máme, moc není.

„Má váš otec mobil?“

„Nechápe, k čemu jsou dobré.“

„Mobily?“

„Myslí si, že by si lidé měli domlouvat schůzky a potom je dodržovat, aniž by měli neustále potřebu posílat si zprávy o tom, že mají pětiminutové zpoždění nebo že teprve parkují nebo už jdou dovnitř.“

Macdermid souhlasně přikývne a ohlédne se na mobil, který mu leží u levé ruky.

„Věděl jste, že váš otec byl v Londýně? Podle paní Blackmoreové tu je skoro každý týden.“

„Každý týden ne,“ ohradím se.

Detektiv se mi několik vteřin dívá do očí, ani jeden z nás nemrká. Odloží propisku, zakloní se a poškrábe se na břiše.

„Před pár týdny jsem šel na školní sraz. Pětadvacet let od maturity. Půlku spolužáků jsem nepoznával. Byli starší, tlustší, šedivější, plešatější. Většina se vůbec nepodobala těm lidem, jimiž byli předtím. Potom mi došlo, že já jsem na tom úplně stejně – starý a šedivý a čím dál tím tlustší. Povídal jsem si s chlapy, o kterých jsem byl přesvědčený, že budou jednoho dne vládnout světu, a teď se živí doručováním balíků. Se ženami, o kterých jsem si myslel, že jsou bohyně, ale teď měly prořídlé vlasy, botoxové úsměvy a kolem pasu pneumatiky. Ne všechny. Některé rozkvetly později v životě. Holky, na které se ve škole nikdo nepodíval, se po tom srazu promenádovaly jako debutantky, celé nové a vylepšené zdravou stravou, cvičením nebo nějakou operací nebo prostě požehnané dobrými geny. A moc dobře si to uvědomovaly.“

Kam tímhle míří?

„Pak tam byli šprťáci – ti, co je ve škole šikanovali – vejtahové a mazánci učitelů. Někteří z nich udělali kariéru v City a teď žijí v Surrey s nádhernými o patnáct let mladšími manželkami. Lidi se mění, profesore. Nemůžete předvídat, co se s nimi stane. Možná si myslíte, že můžete, ale je to hovadina. Váš táta si našel sexy mladou milenku a zařídil si s ní barák. Dokonce ji přesvědčil, že si ji vzal. Není první a nebude ani poslední.“

„Ona lže.“

„Proč by to dělala?“

„Chce nás vydírat.“

„Čím?“

„Mohla by s tím jít do novin a tu svoji historku jim prodat.“

„Je William O’Loughlin vážně tak slavný?“

Možná kdysi. Teď už ne.

Macdermid pokračuje: „Napadá vás někdo, kdo by mu mohl chtít ublížit? Někdo, kdo k němu chová nějakou zášť?“

„Je to lékař v důchodu.“

„Chirurgové dělají chyby. Jednou jim sklouzne skalpel…“