Novotná Martina 

Svědectví uloupené dýky 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Martina Novotná, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0959-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-0960-5 (mobi)

Prolog 

Na lesní cestě dochází ke krvavé události, lapkové se dopouští osudové chyby 

„Co je s tebou? Jsi neklidnější než pytel blech,“ napomenul postarší muž mladíka jedoucího mu po boku.

„Omlouvám se, mám pořád takový divný pocit, jako by se mělo stát něco zlého,“ zavrtěl se oslovený v sedle statného hřebce. Společně s druhým mužem jeli v čele nevelké skupiny tvořené mimo nich ještě dalšími čtyřmi muži. Ti byli ale pěšky. Kráčeli po bocích těžkého kupeckého vozu a tlačením usnadňovali práci dvěma valachům do něj zapřažených. I oni by byli už nejradši z tohoto místa pryč. Projížděli hlubokými lesy, jimiž procházela kupecká cesta vedoucí do královského města Znojma. Muži se kolem sebe obezřetně rozhlíželi, hustý podrost lemující cestu z obou stran je znervózňoval, čert ví, co, lépe řečeno koho, mohl ukrývat.

„Nesýčkuj!“ okřikl starší muž rázně mladého společníka. „Co by se mělo stát? Za chvilku vyjedeme z lesa, přejedeme řeku a… Hou, hou, copak je stará, co se děje?“ snažil se uklidnit postarší kobylku, na které seděl. Bez úspěchu, kůň vyděšeně frkal, stavěl se na zadní a předními hrabal ve vzduchu. Jezdec podvědomě sáhl po nezvykle dlouhé dýce zavěšené u pasu. Než ji ale stihl tasit, ucítil ostrou bolest v hlavě, do očí se mu začala řinout krev. Muž zvedl ruce, aby se dotkl místa, odkud vytékala. Náhle ho ale opustila síla a on se bez ducha zřítil pod nohy svého splašeného koně…

„Jak říkám, není nad to umět pořádně házet! Šutrů je všude habaděj… a jak vidíš, je na ně spolehnutí!“ šklebil se muž středních let a významně si pohazoval velkým kamenem. Významně hleděl na rozbité hlavy obou jezdců ležících v prachu cesty. Z hlubokých ran způsobených vrženými kameny jim vytékala čerstvá krev a pozvolna se vsakovala do půdy.

„Vždyť já ti to neberu,“ ubezpečoval ho o něco mladší muž, na němž byla na první pohled znát jeho láska k jídlu. Velké břicho se mu dralo zpod kabátce a přetékalo přes nohavice. „Každý máme své. Já zase nedám dopustit na pěkně ostrou čepel. Kukej, jak čistě tomu starému hlupákovi přeťala krční tepnu!“ sehnul se, aby otřel krev z nápadně dlouhé dýky s bohatě zdobeným jílcem do haleny své oběti ležící mu u nohou. Narovnal se a zálibně si zbraň prohlížel. „Krásný kousek, tu si nechám pro sebe!“ S těmito slovy si zasunul dýku za opasek hned vedle své.

„Jo, ten by se asi divil, kdyby věděl, že ho někdo podřízne jako slepici jeho vlastní dýkou,“ uchechtl se první muž. „Ale znova opakuji, že to bylo zbytečné, byl už určitě mrtvý, můj kámen ho neminul, stejně jako jsem strefil jeho koně. Sám jsi přece viděl, jak se splašil.“

„Znáš mě,“ pokrčil obtloustlý muž rameny, „mám rád jistotu, nerad bych se dočkal nějakého nemilého překvapení v podobě přeživšího svědka.“

„Však já nic neříkám,“ couvl první, aby zažehnal rodící se hádku. „Každopádně se nám tahle výprava podařila. Tentokrát jsi nám dal mnohem lepší doporučení než minule!“ pronesl kousavě.

„Jak jsem mohl vědět, že ti hlupáci, co jsme si na ně počkali tehdy, všechny peníze za prodané zboží den předtím utratili za víno a povětrné holky?“ ohradil se tlouštík, nesnášel, když mu někdo připomínal jeho neúspěchy.

„Vždyť je dobře,“ uklidňoval ho jeho společník dobrácky. „Tihle nám to mnohonásobně vynahradí, jejich zboží vypadá víc než dobře!“ zamnul si spokojeně ruce.

„Podle toho, co říkali včera v šenku, by to mělo být víc než dobré!“ prohlásil obtloustlý muž velkopansky. Dokonce zvedl baculatý prst do vzduchu, aby svým slovům dodal náležitou váhu. Druhý při tomto jarmarečním gestu s bídou potlačil smích. „Teď bychom sebou měli ale hodit, aby nás tu někdo nenatrefil…,“ změnil téma hovoru a pro jistotu se kolem sebe rozhlédl. Cesta byla hojně používaná, nebylo radno se na ní za takovýchto okolností zdržovat.

„Jsem pro,“ souhlasil tlouštík prostě.

„Hej, chlapi, hotovo?“ rozkřikl se muž po skupince asi deseti mužů pozvolna se procházejících kolem kupeckého vozu a zvědavě nakukujících pod plachtu kryjící zboží na něm.

„Že se ptáš, veliteli!“ uchechtl se jeden z nich zle. Po tom, co se vyřítili z lesního podrostu a zaútočili na putující skupinu, následoval rychlý a nerovný boj. Přepadení neměli sebemenší šanci vyhrát. Těla všech šesti mužů nyní nehybně ležela na zemi.

„Skvělé!“ pochválil ho oslovený. „Chyťte koně, vezměte vůz a jdeme!“ úkoloval dál. Nato sám vzal koně zavražděného kupce a jeho mladého společníka za uzdy a odváděl je do hloubi lesa. Ostatní ho s tichým brbláním následovali, s povozem bylo putování po nerovném terénu mnohem náročnější než s koňmi.

Nad místem krvavého útoku se rozhostilo hrobové ticho rušené jen šustěním větví stromů, v nichž se proháněl lehký vítr, a zpěvem ptáků.

Náhle se ozvalo táhlé zachroptění vycházející z hrdla jednoho z přepadených…

Kapitola 1 

Tadeáš se se svými společníky vrací na příhrazské panství, plány jim zhatí nečekané setkání 

„Myslíš, že ten šenkýř, co jsme u něj dnes v noci přespávali, říkal pravdu, nebo se snažil být jen zajímavý a nahnat nám strach před další cestou?“ zeptal se Prokop tiše a vrhl nejistý pohled po příteli, cválajícím mu po boku.

„To bys mi musel upřesnit, o čem to mluvíš,“ tvářil se Vítek schválně hodně nechápavě, ačkoli mu bylo zcela jasné, o čem je řeč.

„Přece o těch lapcích,“ špitl Prokop, mladík s bídou odrostlý dětskému věku, drobné postavy s dlouhými ryšavými vlasy a očima podivně šedého odstínu. K Vítkovi a jeho pánovi Tadeáši z Příhraz se přidal docela nedávno, vlastně před pár dny, kdy dvojice vyšetřovala zamotaný případ v královském městě Nymburce. Ze začátku mezi všemi třemi panovaly víc než napjaté vztahy, ty se ale postupně vystříbřily a vyústily v přátelství mezi Prokopem a Vítkem. Když to Tadeáš zjistil, rozhodl se přijmout chlapce do služby a vzít ho s sebou na své panství, kam se nyní vraceli.

Prokop mluvil tiše, spíše šeptal, nechtěl, aby ho pan Tadeáš jedoucí v čele slyšel. Neustále se obával, že udělá nebo řekne něco, čím nového pána rozzlobí a on ho vyžene. Stále ještě nemohl uvěřit svému štěstí, že mu někdo takový jako Tadeáš z Příhraz přes to všechno, co o něm věděl, dovolil, aby mu sloužil. Práce na hradě představovala jistotu teplého místa na přespání a každodenního jídla. A to bylo něco, o čem ještě před nedávnem mohl Prokop leda tak snít. Poté, co přišel o místo na nymburské faře, snažil se získat jiné. Všude ale zle narazil. Nikdo nechtěl pod svou střechu někoho, kdo stál na pranýři. V očích počestných obyvatel města a jeho okolí byl prachsprostý zločinec. Shánění služby chlapci značně ztěžovala i zchromlá noha, na niž díky srostlému, a tudíž nepohyblivému kotníku silně napadal. I proto nepřestával v duchu děkovat panu Tadeáši za jeho velkorysost, když mu dovolil jet na staré kobylce Hnědce, sloužící coby nákladní kůň. Cestu z Nymburka na Příhrazy by pěšky zvládal jen velice těžce.

„Myslíš to, jak brousí po zdejších lesích a číhají na neopatrné pocestné putující tudy do Bakova a pak dál na Boleslav, aby je přepadli a bez milosti zamordovali?“ zopakoval Vítek to, čím je strašil starý šenkýř, když za svítání opouštěli jeho šenk U Rozbitého džbánu. On osobně tomuto varování nepřikládal valný význam. Podobné zkazky vykládali snad všichni majitelé zájezdních hostinců. Možná doufali, že hosty vystraší natolik, že odloží svůj odjezd, a díky tomu jim zaplatí další peníze za delší ubytování. Na Tadeáše z Příhraz tato taktika ale nezabrala, klidně pokračoval v cestě dál, Vítek tomu byl upřímně rád, nemohl se dočkat, až budou zpět na Příhrazech, kde na něj čekala jeho budoucí žena Klárka.

Vítek byl pravý opak Prokopa. Nebyl nijak výrazně vysoký, zato byl mohutný a silný, na pažích se mu rýsovaly vypracované svaly. V ostrém kontrastu s mužnou postavou byla tvář, jemná a bez výrazných rysů, lemovaná světlými vlasy stáčejícími se do měkkých loken a spadajícími na široká ramena.

Prokop mlčky přikývl a polekaně se kolem sebe rozhlížel. Připadalo mu, jako by les, kterým právě projížděli, měl oči a neustále je bedlivě pozoroval, hlídal každý jejich pohyb. Z jeho hloubi se bez ustání ozýval prapodivný šramot, větve stromů se kymácely a skřípěly, ač bylo bezvětří… To si v nich jistě hrají lesní duchové, zatímco po zemi pobíhají skřítci, pomyslel si chlapec. Náhle ho napadlo, že lapkové nejsou zdaleka to nejhorší, s čím by se tu mohli setkat. Naprázdno polkl, když uslyšel zašustění docela blízko. Prudce se otočil a vytřeštěně zíral, jak se jen kousek od nich pohnulo křoví.

Prokop ztuhl tak, že by se v něm krve nedořezal. Jeho strach se zmnohonásobil, když si všiml, že i Vítek se ostražitě zadíval směrem, odkud hluk přicházel, a položil ruku na jílec meče. Na něj byl snad ještě hrdější než na dýku zavěšenou vedle něj. Tu dostal od pana Tadeáše jako ocenění za věrnou službu, kterou nastoupil za ještě nezvyklejších okolností než Prokop. Vítek na tuto část svého života vzpomínal jen velmi nerad, spíše se na ni snažil zapomenout. Přednost dával přítomnosti, tu na rozdíl od minulosti může ovlivnit…

Ovšem meč, to byla jiná! Ten doslova a do písmene vybojoval, když se v královském městě Nymburce utkal s místní tlupou urozených floutků otravujících počestné lidi. Mladík se jim nejen ubránil, ale dokonce přemohl jejich vůdce. Důkazem toho byl právě onen meč, který mu při rvačce ukořistil. Původně ho chtěl vrátit, tak drahou věc, jakou meč byl, se obával nechat si. Pan Tadeáš mu ale vysvětlil, že mu patří právem, a tak si ji přisvojil s konečnou platností. Pán mu dokonce slíbil, že ho vezme do učení, aby zbraň nejen vlastnil a nosil, ale uměl s ní i náležitě zacházet. Na to se Vítek nevýslovně těšil, pan Tadeáš patřil k vyhlášeným šermířům široko daleko a on se již nemohl dočkat, až okouká něco málo z jeho umění.

Nyní se hlasitě rozesmál, z křoví, které prve upoutalo jejich pozornost, vyrazila srna. Vyběhla na cestu, zarazila se pár kroků od jezdců a zvědavě si je prohlížela. Náhle sebou trhla a zmizela v podrostu na druhé straně cesty.

„Tady máš ty své lapky, ty strašpytle jeden!“ chechtal se Vítek pobaveně a plácl Prokopa rudého studem přátelsky po zádech. Rázem ale umlkl, když pan Tadeáš, jedoucí před nimi, zvedl pánovitě ruku.

„Ticho!“ sykl přes rameno na své dva sluhy. Dokonce přitáhl koni uzdu, aby ho zastavil a utišil hluk od jeho kopyt. Chtěl mít jistotu, že ho nebude vůbec nic rušit.

„Děje se něco?“ zašeptal Vítek vzrušeně a ostražitě se rozhlížel kolem sebe, aby zjistil, co jeho pána tak zaujalo.

Prokop stáhl hlavu mezi ramena. Nebyl zbabělý, jak by se snad mohlo na první pohled zdát, byl si ale vědom toho, že proti mužům živícím se tím, že druhé o život připravují, nemá sebemenší šanci. Byl mladý, drobný, lépe řečeno hubený. Když se setkal s Vítkem a panem Tadeášem poprvé, byl na pokraji smrti hlady. Od té doby se díky velkorysosti pána z Příhraz sice poněkud spravil, stále vážil ale výrazně méně, než by měl, což byla v boji muže proti muži značná nevýhoda. Další byla jeho noha. Minulou zimu si na zledovatělém nymburském náměstí přivodil komplikovaný výron kotníku. Místní lapiduch mu ho spravil tak dokonale, že měl od té doby kloub nepohyblivý, a díky tomu při chůzi výrazně pajdal. Ještě víc než lapků se ale bál všemožných bytostí obývajících les. Jak by se mohl bránit skřítkům, divoženkám, či dokonce hejkalovi? Nyní si hořce vyčítal, že už snědl všechen chléb, co si vzal na cestu. Kdyby si kousek nechal, měl by šanci jím tohoto obávaného tvora zahnat. Jenže nenechal…

„Neviděl jsi tu srnu?“ odpověděl Tadeáš Vítkovi otázkou a i on bedlivě pozoroval okolí. Pán z Příhraz byl muž v nejlepších letech, dlouhé vlasy černé jako uhel mu spadaly na ramena a lemovaly tak hladce oholenou tvář navzdory věku bez vrásek. Stejně černé, jako byly vlasy, byly i oči. Ty ale nepostrádaly zvláštní sametový odstín, díky kterému nebyl jejich pohled pichlavý a tvrdý, ale spíše zádumčivě hloubavý prozrazující silnou osobnost svého majitele. O značné fyzické síle svědčila široká ramena společně s mohutnými pažemi, nyní skrytými pod tmavě hnědým koženým kabátcem a dlouhým cestovním pláštěm zdobeným vyšitým erbem pánů z Příhraz.

„Viděl,“ odpověděl Vítek bezelstně, stále nechápajíc, kam jeho pán míří.

„Něco, či spíše někdo ji musel vyplašit. Proč by jinak běžela sem k cestě a…,“ začal Tadeáš vysvětlovat důvod svého znepokojení, daleko se ale nedostal.

„Ale ale, tak oni i urození umí používat hlavy!“ ozval se náhle zpoza mohutného stromu, jehož kmen byl širší než trup dospělého muže, příjemný hluboký hlas.

„A je to tady,“ odplivl si Vítek nakvašeně a pevněji sevřel jílec meče. „Tys je přivolal! Žes radši nedržel zobák,“ zavrčel na chlapce stojícího mu po boku. Ten byl bledý jako čerstvě napadlý sníh a křečovitě mačkal otěže svého koně.

„Jak bych mohl?“ vykoktal, když se trochu vzpamatoval z právě prožitého šoku. „Lesní duchové…“

„Nejsou!“ zavrčel na něj Vítek podrážděně. Teď na podobné hlouposti neměl náladu. On na nadpřirozené bytosti nevěřil, často se kvůli nim vadil s velitelem příhrazské posádky Jozífkem. Ten byl o jejich existenci naopak skálopevně přesvědčen, stejně jako Prokop. Vítek si otráveně ušklíbl, z toho, že si na hrad vezou dalšího pověrčivého blázna, měl pramalou radost.

„Vždyť ten strom mluví!“ blekotal mrtvolně bledý Prokop.

„Nesmysl!“ odbyl ho Vítek ostře. „Nemluví strom, ale nějaký darebák, co se za ním schovává!“

„Pane na nebesích!“ vyhrkl chlapec, když viděl, že má Vítek pravdu, a rychle se pokřižoval.

„Nech toho, ten nám teď moc nepomůže!“ zavrčel Vítek rozhlížejíc se po mužích, kteří se jeden po druhém vynořovali zpoza stromů a lesního podrostu a pozvolna obstupovali trojici na koních. Napočítal jich rovných deset. To nebylo dobré, přesila byla výrazně proti nim.

„Hlavně se drž těsně u nás,“ sykl na chlapce a tasil meč, na něj spoléhal víc než na kříž. Nehodlal dát kůži lacino, stejně jako nechtěl za žádnou cenu připustit, aby si jeho pán myslel, že je bázlivý strašpytel. „Co chcete?“ vyštěkl pánovitě na lapky a popojel o pár kroků kupředu, aby se dostal po bok panu Tadeášovi. Bylo nepsaným pravidlem, že s podobnou chátrou mluvíval on, pán z Příhraz lidi takovéhoto ražení většinou neuznal za hodno toho, aby jim věnoval jediné slovo.

„Zkus hádat, chlapečku!“ uchechtl se jejich vůdce, statný postarší muž hrubých rysů, pobaveně. Úsměv mu z tváře ale rychle zmizel, vystřídala ho tvrdost s chamtivostí. „Napřed slezte z koní!“ rozkázal přísně a zálibně si zvířata prohlížel. Pravda byla, že jak Tadeášův, tak Vítkův kůň patřili k těm nejlepším, co zatím viděl. O Prokopovu kobylku nezavadil pohledem, ta byla již postarší a nepředstavovala žádný velký zisk. Dva hřebci byli ale něco jiného. Tadeáš toho svého dostal před pár dny. Původně patřil mladému pánu Velenovi z Milovic, šlechtici, jehož vraždu v nedalekém Nymburce vyšetřoval. Když odhalil vraha a zjednal mu tak spravedlnost, dostal od jeho otce odměnou za svou námahu právě tohoto grošovaného hřebce skvělých kvalit. Zoufalý muž ho nechtěl mít doma, aby mu nepřipomínal jediného syna, o kterého tak nečekaně a za tolik bolestivých okolností přišel.

Vítkův Čert byl černý jako uhel a své jméno nosil plným právem. Byl to mladý temperamentní hřebec, jehož se na Příhrazech všichni báli. Čeledíni se mu snažili vyhnout, starat se o něj bylo za trest. Vítek ho ale miloval, stejně jako Čert miloval jeho, a tak tvořili téměř nerozlučnou dvojici. Tak jako dříve Tadeáš s postarší klisnou Hnědkou, kterou ale nyní vystřídal grošovaný hřebec. Díky tomu ji mohl při odjezdu z Nymburka půjčit Prokopovi, aby jim cesta zpět na Příhrazy utíkala rychleji.

Tadeáš se po očku podíval po Vítkovi, jako na povel oba neznatelně přikývli. To, že by se podvolili, byť mnohonásobné přesile, a komukoli dobrovolně vydali své koně, nepřipadalo v úvahu.

„A pak sem dejte ten zbytek!“ pokračoval zatím velitel lupičů sebevědomě. Byl si jist, že jeho požadavky budou splněny bez jakéhokoli odporu. Copak jich není deset na tři? K tomu jaké tři? Nafuněný panák nosící meč jen pro parádu. Podle toho, jak zdobený jílec má a jak se leskne, slouží svému majiteli spíš jako šperk než jako zbraň. Známe tyhle urozené! Tváří se, že se narodili s mečem v ruce, když ho ale mají vytáhnout, spíše se o něj sami poraní, než aby byli s to se jím bránit a hlavně ubránit. Stejně tak nepředstavoval žádné nebezpečí kluk vzadu. Ten byl strachy doslova ztuhlý. Vyděšeně těkal očima sem a tam a tiskl se ke třetímu přepadenému, jako by se za něj chtěl schovat. Pravda, vybral si dobře, jak se zdá, on jediný by mohl dělat problémy. Jen ať si to zkusí! pomyslel si. Pokud nebude poslouchat, osobně ho to naučí! „Včetně šatů, ještě není taková zima, abyste museli být tak navlečení!“ pokračoval nahlas. Jízlivost z jeho hlasu přímo kapala, ostatní ho za ni odměnili pochvalným zabručením.

Tadeáš s Vítkem se na sebe znovu podívali. Rozuměli si i beze slov, ostatně to nebylo poprvé, co se v podobné situaci ocitli.

Tadeáš se zavrtěl v sedle, jako by najednou nevěděl, co dělat, a okázale vrhl tázavý pohled po Vítkovi. „Myslíš, že bychom měli…,“ začal nejistě.

„Obávám se, že asi ano, urozený pane,“ pokýval ten souhlasně hlavou, dokonce schoval meč zpět za pás, aby tak dal jasně najevo, že požadavky lupičů přijal. „Sám vidíte, kolik jich je a že jsou ozbrojení,“ upozornil poněkud zbytečně. Po tvářích lapků přeběhl sebelibý úsměv. Na potvrzení mladíkových slov si začali pohrávat s rozličnými předměty, jimiž byli vybaveni, od silných klacků přes dlouhé nože či dýky konče.

„Hm,“ zabručel Tadeáš a znovu se v sedle ošil. Do toho, co měl před sebou, se mu očividně nechtělo. Pak si ale hlasitě povzdechl a pomalu ale jistě se začal nešikovně hrabat ze sedla. Vítek následoval jeho příkladu. Prokop je pozoroval s přiotevřenou pusou. Vůbec je nepoznával, z Nymburka je znal coby odvážné muže se srdcem na pravém místě, kteří necouvnou před žádným nebezpečím. Tady byl ale svědkem téměř zbabělého podvolení se narušitelům zákona.

„Ty zůstaň na koni,“ sykl Vítek nenápadně po Prokopovi, zatímco s hluboce skloněnou hlavou slézal ze sedla. Ten otevřel pusu údivem už docela, nerozuměl už vůbec ničemu. Poslechl ale a dál seděl na hřbetě kobylky Hnědky. Stáhl hlavu mezi ramena a přikrčil se v očekávání věcí příštích.

Tadeáš s Vítkem zatím sesedli a stoupli si rameno na rameno vedle sebe, koně po stranách. Rozpačitě žmoulali otěže a přeskakovali pohledy z jednoho lapky na druhého. Velitel se opovržlivě ušklíbl a odhalil tak zkažené zuby. Přesně jak si myslel! Řeči hrdinské, ale srdce zaječí! Nato pokynul dvěma ze svých mužů, aby se koní chopili, ti k nim rázně vykročili. V ten moment se ale stalo něco, co nikdo nečekal. Čert stáhl uši až těsně k hlavě a vzepjal se na zadní. Kopyty hrabal divoce ve vzduchu. Muž, co se ho chtěl zmocnit, nestihl dostatečně rychle uskočit a hřebec ho zasáhl vší silou do pravého ramene. Zraněný bolestivě vykřikl. Než se stačil vzpamatovat, zasáhla ho kopyta znovu takovou silou, až se poroučel k zemi, kde se převaloval z místa na místo ve snaze dostat se z dosahu koňských nohou. Na jeho volání o pomoc nikdo nepřišel, všichni měli co dělat sami se sebou. Stejně jako se měl k světu Vítkův Čert, nedal se zahanbit ani Tadeášův Griseus divoce se vzpínající a vykopávající zadními. I on měl za sebou již několik úspěšných zásahů a dle nepříjemného zvuku, který se při nich nejednou ozval, i několik zlomených kostí. Oba koně byli zvyklí jen a pouze na své jezdce. Čert k sobě nepouštěl ani čeledíny na Příhrazech. Stejně tak Griseus uznával pouze Tadeáše, a to jen díky tomu, že mu otec pana Velena, jeho původního pána, když mu ho předával, vysvětlil, že je od toho okamžiku pana Tadeáše. Všichni se kvůli tomu starému pánovi za zády smáli, že je blázen, takhle si povídat s koněm. Tadeáš ho ale chápal a byl mu za to vděčný. Na rozdíl od ostatních byl přesvědčen, že jim kůň rozumí a jen díky této domluvě se nechal po krátkém přetahování od něj osedlat.

Nyní hřebci předváděli, co dovedou, když je jejich páni nechají…

Nezaháleli ale ani Tadeáš s Vítkem. Ten se kolem sebe oháněl mečem jako větrný mlýn svými lopatkami. K elegantním a úsporným pohybům cvičeného šermíře měl věru hodně daleko, to ale ani v nejmenším nebylo ku škodě věci. Právě naopak, vzhledem k tomu, kdo byli jeho soupeři. I lapkové byli zvyklí bojovat, jak se dalo, a tak se jednalo spíše o hospodskou rvačku než o turnajový souboj, kde se dbá na přesné provedení figur.

Vítek se točil jako na obrtlíku a rozdával kolem sebe jednu ránu za druhou. Náhle koutkem oka zahlédl podezřelý pohyb kdesi za sebou, podíval se tam a ztuhl hrůzou. Prokop seděl na Hnědce a zoufale se snažil ubránit dvěma pobudům, kteří se ho chystali strhnout ze sedla. Na první pohled bylo jasné, že mu docházejí síly.

Do Vítka v ten moment vjel neskutečný vztek. Dva na jednoho! Navíc zdraví urostlí chlapi se sápou na kulhavé dítě! Prudce odrazil útok jednoho z lapků, který na něj zrovna dotíral, a bleskově přešel do protiútoku. Srazil jeho pravačku vyzbrojenou silným kyjem stranou a bodl. Chlap měl štěstí, že se na poslední chvíli stočil poněkud stranou, meč tak minul srdce. I přes to byl ale lapka zcela vyřazen z boje. Když Vítek trhnutím uvolnil zbraň z rány, sesunul se k zemi a křečovitě si svíral zranění, aby zastavil krvácení. Jeho snaha se ale zdála zcela zbytečná, mezi prsty mu vytékala stále nová a nová čerstvá krev, barvící zem pod ním do ruda. Vítek mu už ale nevěnoval žádnou pozornost, prudce zaútočil na dalšího pobudu. Tomu zasadil ránu hruškou meče do obličeje tak silnou, že se ozvalo křupnutí a z nosu se mu rázem začala řinout krev. Muž zavrávoral, o několik kroků couvl a i on se poroučel k zemi. To už byl ale Vítek u Prokopa. Právě včas, aby ťal po darebákovi držícího chlapce za nohu a snažícího se ho strhnout z Hnědky vyděšeně přešlapující na místě. Rána šla ale mimo svůj cíl. Muž toho využil, pustil Prokopa a sáhl po dýce.

„To vůbec nezkoušej!“ zavrčel Vítek a sekl podruhé. Tentokrát nechybil, na cestu dopadla útočníkova useknutá pravačka. Muž na ni civěl, jako by nemohl pochopit, co se to právě stalo. Pak se ale chytil za zkrvavený pahýl a rozběhl se do lesa. Vítek ho chtěl v prvním okamžiku pronásledovat, pak si to ale rozmyslel a obrátil se k Prokopovi se slovy: „Jsi v pořádku?“

„Za tebou!“ vykřikl chlapec místo odpovědi, ve tváři se mu zračila čirá hrůza. Vítek se bleskurychle otočil a sekl po dalším lapkovi plížícímu se k němu zákeřně zezadu. Neminul, i tak ale druhému zůstalo tolik sil, aby i on, dříve než klesl mrtev k zemi, proti němu zaútočil dlouhým nožem. Mladík ucítil ostrou bolest ve stehně. Nohavicí mu rázem začala prosakovat jasně rudá krev řinoucí se z rány. Vítek se za nohu křečovitě chytil a pevně svíral zraněné místo, aby zmírnil krvácení. Cítil, jak na něj jdou mdloby. Na to teď není čas! napomínal sám sebe ve snaze udržet se v bdělosti. Boj ještě není dobojován… V ten okamžik se místem rozlehl rázný hlas velitele lapků: „Rychle pryč, chlapi!“

Vítek se otočil po hlase. Jediné, co ještě zahlédl, byl velitel pobudů mizející v lesním podrostu, kam se rozběhl poté, co mu Tadeáš vyrazil zbraň z ruky a hotovil se ho poslat rovnou cestou do pekla. Chlapovi se ale podařilo spasit se útěkem, stejně jako několika dalším přeživším. Ostatní zůstali ležet mrtví na zemi.

„Jojo, podceňovat nepřítele se nevyplácí,“ prohodil Tadeáš filozoficky a vítězoslavně se rozhlédl kolem sebe. Spokojený výraz mu ale zamrzl na rtech, když zahlédl, jak se Vítek bezvládně kácí k zemi.

„Vítku?“ uslyšel nad sebou mladík známý hlas. „Vítku, slyšíš mě?“ ozvalo se znovu a naléhavěji. Vítek ucítil na obličeji něco mokrého a studeného, s nevýslovnou námahou otevřel oči. „Díky Bohu!“ pokřižoval se Tadeáš upřímně a ulehčeně se usmál. Klečel vedle svého osobního sluhy, který byl spíše přítelem než služebníkem. Za ty roky, co u něj pracoval, mu takříkajíc přirostl k srdci. Bral ho jako vzdáleného příbuzného z chudší větve rodu než jako prostého sluhu. Vítek měl na Příhrazech zcela výjimečné postavení často až v rozporu se svým neurozeným původem a pochybným obdobím prožitým před seznámením s panem Tadeášem. K jeho cti ale sloužilo, že toho nikdy nezneužil či nevyužil pro svůj prospěch.

Tadeáš z Příhraz mu nyní jemně otíral tvář kusem látky namočeným do vody z lahvice, kterou s sebou pro všechny případy vozíval přivázanou k sedlu, a starostlivě si ho prohlížel. „Jak se cítíš?“ zeptal se pátravě.

„Dobře, pane,“ prohlásil Vítek srdnatě. „Jen se mi trochu zamotala hlava,“ pokusil se usmát, příliš se mu to ale nedařilo. Bledá pokožka a strnulé svaly v tváři jasně prozrazovaly, že zranění bude vážnější, než je ochotný přiznat.

„Opravdu?“ ubezpečoval Tadeáš.

„Opravdu,“ potvrdil Vítek. Na důkaz svých slov se opřel o ruce a hotovil se vstát. Tadeáš ho ale spěšně sice mírně, ale nesmlouvavě zatlačil zpět. „Nelži!“ napomenul ho otcovsky. „Pokud ti mám pomoci, musím vědět, jak se opravdu cítíš!“

„Ale mě skutečně nic není,“ trval Vítek na svém.

„V tom případě ti nebude dozajista vadit, když se na tu ránu podívám,“ prohlásil Tadeáš samozřejmě a začal mu rozepínat řemínek držící nohavici u pasu.

„To nebude třeba, urozený pane!“ bránil se sluha. Za své zranění se styděl, vnímal ho jako projev neschopnosti. Pan Tadeáš, ač mnohem starší, vyvázl z šarvátky bez jediného škrábance. Když uvidí, jak dopadl on, určitě si pomyslí, že je nemotora, který se neumí ani prát, a příště ho nechá na Příhrazech místo toho, aby ho zase přibral k pátrání. Na to, že svému pánovi pomáhá při vyšetřování nejrůznějších zločinů, byl Vítek náležitě hrdý, udělal by cokoli, aby o tuto čest nepřišel.

„Víte!“ houkl na něj Tadeáš rázně, čímž ho vmžiku přivedl k poslušnosti. Vítek věděl, že v situaci, kdy je osloven jako Vít, a ne Vítek, končí všechna legrace a je třeba pána okamžitě a bez řečí poslechnout. Proto i nyní zkrotl, jako když tleskne, a nechal si stáhnout nohavici, aby si mohl pán z Příhraz po libosti prohlédnout jeho zranění.

„Je mi to tak hrozně líto, Vítku,“ natahoval Prokop, nervózně přešlapující za panem Tadeášem z nohy na nohu, moldánky. „Odpustíš mi to vůbec někdy?“ Oči upíral k zemi, nechtěl ani vidět, co způsobil.

„Co?“ zeptal se Vítek nesoustředěně. Ze všech sil se snažil znovu neztratit vědomí. Noha bolela jako čert, cítil každý, byť sebejemnější dotek svého pána. Co bylo ale horší, silně krvácela.

„Je to má vina!“ vyhrkl chlapec. Mrkáním se pokusil zadržet slzy, které se mu přesto začaly koulet po tvářích.

„Zranili tě kvůli mně!“ vzlykl.

„Neplácej hlouposti!“ napomenul ho Vítek mírně. „Ty za nic přece nemůžeš!“

„Ale můžu!“ obviňoval se Prokop dál. „Kdybys mě nemusel chránit, tak by…“

„… k tomu došlo nějak jinak,“ dokončil za něj Vítek okázale lehce. Navenek se snažil tvářit nevzrušeně, o nic přece nejde, ve skutečnosti v něm byla ale malá dušička. Od okamžiku, kdy mu pan Tadeáš stáhl nohavici a tím uvolnil zranění, cítil, jak moc rána krvácí. Náhle na něj padla únava, jaká ještě v životě ne, měl pocit, že i dýchání je pro něj k nepřekonání náročné. Otevřel ústa, aby požádal pána, zda by mu nepodal vodu, v puse měl sucho, že se mu jazyk lepil na vyprahlé patro. Nedokázal ze sebe ale vypravit jediné slovo. Chtěl tedy zvednout ruku, aby si lahvici stojící opodál podal sám, svaly ho ale odmítly poslechnout. Oční víčka těžká jako z olova se mu zavřela a on se propadl do černočerné tmy…

„Nestůj, nekoukej, Prokope,“ křikl Tadeáš na svého nového sluhu, „a odepni mi plášť!“ rozkázal mu, zatímco tenkým pramínkem vody z lahvice smýval krev z Vítkova zranění, aby si ho mohl lépe prohlédnout. V duchu děkoval Bohu, že mu do vínku dal zvídavost. Díky ní se v útlém věku naučil číst a psát a četl doslova vše, co se mu dostalo pod ruku. Nejvíc ale miloval různá lékařská pojednání, v léčení se vyznal mnohdy lépe než samotní felčaři. Své znalosti nepoužíval ale jen ku prospěchu živých, aby jim ulevil v jejich nemoci či zranění, čím dál tím častěji je využíval i ku prospěchu mrtvých. Těm již sice pomoci nemohl, mohl jim ale vymoci spravedlnost tím, že díky charakteru poranění či určení příčiny smrti odhalil viníka a zajistil tak jeho náležité potrestání.

Chlapec okamžitě přiskočil, aby rozkaz splnil. Ruce se mu ale třásly tak, že to trvalo hodnou chvíli, než se mu podařilo rozepnout masivní sponu na prsou pana Tadeáše, držící těžký cestovní plášť, který nyní svému nositeli velmi překážel v jeho činnosti. Tadeáš měl co dělat, aby nedal najevo netrpělivost. Snažil se ale ovládnout, byl si vědom toho, že by tím vše jen zhoršil. Nepochyboval o tom, že Prokop dělá, co je v jeho silách.

Konečně byl mohutný špendlík otevřen. Prokop stáhl panu Tadeáši plášť z ramen a rozpačitě si ho hodil přes ruku, nevěděl, co dělat dál. „Hoď ho na zem!“ vyjel po něm Tadeáš ostře. Copak mu musí říkat úplně všechno? Nemá snad vlastní hlavu? Za podrážděností skrýval prožívaný strach, Vítkovo zhroucení ho děsilo.

Prokop tedy odložil plášť na zem vedle sebe a sepjal ruce k modlitbě, Tadeáš ho ale zarazil a prohlásil nesmlouvavě: „To počká, teď tě potřebuji já!“

Prokop se na něj překvapeně podíval, něco takového by od člověka jako on nečekal, nicméně okamžitě přiskočil, aby mu byl takříkajíc po ruce.

Tadeáš byl hluboce věřící, proti Bohu by se nikdy nerouhal. To ale neznamenalo, že by na něj převáděl své povinnosti a starosti. Věděl, že bez něj nezmůže zhola nic, stejně jako nepochyboval o tom, že bez jeho vlastního přičinění se nedá očekávat, že by se problémy vyřešily samy… Na zázraky se zkrátka spoléhat nedá, je potřeba přiložit ruku k dílu. „Podej mi další vodu!“ rozkázal Prokopovi, aniž by zvedl hlavu od Vítka. Natáhl ruku, sluha do ní vložil plnou lahvici, kterou spěšně odvázal od sedla Vítkova koně. Tu svou podal panu Tadeáši již prve. Ten ránu znovu pečlivě omyl, na tváři se mu objevil temný stín. Zranění bylo vážnější, než si původně myslel. Stejně tak ztráta krve byla podle mladíkovy mrtvolné bledosti značná. Jeho obavy se nyní potvrdily, čepel pronikla hluboko do svalu a poranila žílu, z níž nepřestávala vytékat zářivě rudá krev. Přes to všechno si Tadeáš oddechl, zbraň minula hlavní stehenní tepnu. Kdyby se tak nestalo, nebylo by Vítkovi pomoci.

„Vyndej z mého cestovního vaku ten malý uzlík, až úplně na dně!“ pokračoval Tadeáš v požadavcích. Prokop se vrhl ke Griseovi. Kůň se mezitím uklidnil, navíc chlapce znal, a tak ho nechal, aby nejen přišel blíž, ale i aby prohledal pánovi věci. Prokop spěšně přehraboval obsah vaku, aby se dostal, tam, kam potřeboval. Konečně našel, co hledal! Vytáhl požadovaný balíček a podal ho panu Tadeáši. Přiklekl k Vítkovi a začal mu rukávem haleny stírat pot z čela.

Tadeáš rozvázal balíček a vyndal z něj několik dlouhých, poměrně širokých pruhů plátna. Obvázal jimi Vítkovo zranění a spokojeně přikývl. „Myslím, že by to mělo stačit, krvácení se již neobnoví!“ Pak mu natáhl zpět nohavici, bylo potřeba zabránit prochladnutí celé nohy. „Tak, hotovo,“ usmál se povzbudivě na mladého sluhu. Ten již nabyl vědomí a vděčně mu úsměv oplácel.

„Mohl bych dostat trochu napít, urozený pane?“ vysoukal ze sebe těžce. „Mám hroznou žízeň.“

Tadeáš zaváhal. Teprve když se přesvědčil, že Vítek nemá žádné zranění v oblasti hrudníku či břicha, souhlasně přikývl. „Pij ale pomalu, ať si nepodráždíš žaludek. Nesmíš zvracet, je důležité, abys toho v sobě udržel co možná nejvíc,“ nabádal ho otcovsky.

„Proč?“ vyhrkl Prokop zvídavě. Jak Vítek projevil přání ohledně vody, vyskočil a hnal se zpět k Tadeášovu grošákovi. Od sedla odvázal pánovu lahvici a rychle se vracel zpět. Na okamžik zaváhal a podíval se po pánovi, až nyní si uvědomil, že vzal jeho věc bez výslovného dovolení. Tadeáš krátce přikývl, chlapec si oddechl a podal lahvici Vítkovi.

„Musí hodně pít, aby se mu obnovila krev, o kterou přišel,“ vysvětlil mu Tadeáš.

„Aha,“ přikyvoval Prokop horlivě a celý zářil radostí. To, že měl Vítek žízeň, mu dávalo naději, že to s ním není až tak zlé. Když má zraněný nebo nemocný hlad a žízeň, znamená to přece, že je skoro v pořádku…

„Děkuji, pane,“ řekl Vítek prostě poté, co na několik málo dlouhých doušků vyprázdnil celou lahvici. „Myslím, že nic nebrání tomu, abychom se vydali na další cestu!“ prohlásil, jak nejlehčeji v dané situaci dokázal, a znovu se pokusil vstát. Prokop okamžitě přiskočil, aby mu pomohl. Tadeáš ho zkoumavě pozoroval. „Troufneš si jet dál?“ ubezpečoval se.

„Jistě,“ pokyvoval mladík hlavou. Ta se mu silně motala, ztráta krve si vyžádala své. Měl takové závratě, že se musel chytit Prokopa, aby neupadl. Přesto se nechtěl vzdát. „Jak jsem říkal, nic to není, jen takové škrábnutí. Tím se nedáme zdržovat!“

„Hm,“ zabručel Tadeáš. Přesně dle očekávání, Vítek bude hrát hrdinu, aby byli co nejdřív na Příhrazech a on tak u své Klárky. Jistě se již nemůže dočkat, až jí oznámí, že z ní zanedlouho bude vdaná paní, pomyslel si. Před objezdem z Nymburka mu totiž slíbil, že mu svatbu s krásnou kuchtičkou povolí. Od toho okamžiku si Vítek připadal jako v sedmém nebi. Jak kvůli sobě, tak především kvůli Klárce, která pod srdcem nosila jeho dítě.

„Ostatně ono nám ani nic jiného nezbude. Tady zůstat stejně nemůžeme, ti darebáci se můžou každou chvíli vrátit,“ prohlásil Tadeáš zdánlivě bez zájmu o Vítka. Když je to jen škrábnutí, žádné ohledy nepotřebuje.

Tadeášovi bylo jasné, že se o žádné škrábnutí nejedná, potřeboval ale, aby to přiznal sám Vítek. Ten se s Prokopovou pomocí postavil a zaváhal. Těch pár kroků, co ho dělilo od Čerta, mu připadalo jako nepřekonatelná propast. No nic, když nemůže hora k Mohamedovi, musí Mohamed k hoře, řekl si v duchu a tiše pískl. Kůň se rázem přestal pást na posledních zbytcích trávy kolem cesty, zvedl hlavu a upřel na Vítka velké moudré oči.

„Hodný Čertík,“ pochválil ho mladík. „Pojď sem!“ I tento pokyn zvíře okamžitě uposlechlo. Vítek ho za odměnu polaskal na krku, když přišel až těsně k němu a chtěl nasednout. Jak ale zvedl nohu, aby ji zaklesl do třmenu, zkřivil tvář bolestí. Musel se zachytit postroje, aby neupadl. Zoufale se podíval po svém pánovi.

„Prokope!“ zvolal. „Pojď, musíme Vítka dostat do sedla.“ S tím sám přikročil k mladíkovi a sklonil se před ním. Nastavil ruce tak, aby po nich mohl vystoupat na hřbet hřebce jako po schůdkách.

„To přece nemůžu!“ zhrozil se Vítek, když uviděl počínání svého pána. „Přece vám nemůžu…,“ koktal.

„Sám se do sedla nedostaneš a Prokop tě neudrží, tak nekecej a dělej!“ odbyl ho Tadeáš věcně. Vítkovo zranění ho znervózňovalo čím dál tím víc. Chtěl být již někde pod střechou, kde by mu mohl poskytnout potřebnou péči. Neměl proto náladu ztrácet čas zbytečnými rozhovory na téma, co je a co není vhodné ve vztahu pán – sluha.

Mladík se tedy podvolil, stoupl panu Tadeáši na nastavené dlaně a pevně se do nich zapřel. Pán z Příhraz neznatelně hekl. Vítek nebyl žádný lehký drobeček. Prokop ho přidržoval z druhé strany. Po chvilce námahy se jim ho společnými silami podařilo dostat bezpečně do sedla.

Vítek do něj těžce dosedl, za což si vysloužil udivený pohled svého koně, nechápajícího, co se děje. Jeho jezdec nasedal vždy sám a lehce, a teď tohle!

Mladík se zavrtěl, aby se usadil co nejpohodlněji, zhluboka si oddechl a setřel si pot z čela. „Děkuji,“ řekl vděčně. Uvědomoval si, že bez pomoci by se nahoru nikdy nedostal.

„Pojedeme pomalu, ale i tak hned řekni, kdyby se cokoli dělo! Hlavně kdyby na tebe šly zase mdloby. Nesmíš omdlít, jasné?“ rozkazoval Tadeáš ve snaze předejít projevům díků, o ty nestál. Vítkovi pomohl, protože mu na něm záleželo, ne proto, aby mu ten pak projevoval vděčnost.

„Nic se dít nebude, uroze…,“ ubezpečoval mladík. Když ale zachytil výraz tváře svého pána, rychle přikývl.

„Ano, pane, kdyby cokoli, hned vám to řeknu.“

„Dobře, tak pojeďme!“ S těmito slovy se Tadeáš otočil ke grošákovi a vyskočil do sedla. Pokynul Prokopovi nervózně přešlapujícímu bokem, aby i on nasedl.

„Urozený pane,“ začal chlapec nejistě.

„Co je?“ vyjel po něm Tadeáš ostře. Nehodlal připustit další zdržení.

„Odpusťte, že jsem si dovolil vás oslovit…“

„Tak řekneš už konečně, o co ti jde?!“ zavrčel Tadeáš netrpělivě.

„Co uděláme s nimi?“ vyhrkl Prokop a ukázal na těla ležící na cestě.

„Co by? Nic!“ pokrčil pán z Příhraz bez zájmu rameny.

„To je tu necháme takhle ležet?“ vykulil Prokop oči.

„Přesně tak! Pokud se ti to nelíbí, můžeš tu zůstat a postarat se o ně. My ale odjíždíme!“ řekl Tadeáš nepřístupně a pobídl koně do kroku. Prokop zbledl jako čerstvě napadlý sníh, otočil se na patě a vyskočil do sedla půjčené Hnědky. Pohrůžka, že ho pan Tadeáš vyžene, zabrala dokonale.

Skupinka pomalým krokem pokračovala v přerušené cestě.

Kapitola 2 

V šenku U Divokého kance nachází Tadeáš nejen pohostinnost, ale i pokušení, začíná boj o Vítkův život 

„Konečně!“ vydechl Tadeáš ulehčeně, když před sebou uviděl rozlehlou budovu šenku. Mlhavě si ji pamatoval z cesty, když tudy projížděli poprvé, ovšem opačným směrem, to jest z Příhraz do Sadské. Tehdy se v něm nestavili, Tadeáš měl plnou hlavu starostí, netušil, proč ho král povolal na svůj lovecký hrádeček, žaludek měl stažený obavami a na jídlo neměl sebemenší pomyšlení. Dnes na tom byl stejně, ne-li hůř. Neustále po očku pozoroval Vítka, jak snáší jízdu. Mladík sice slíbil, že hned řekne, kdyby se něco dělo, Tadeáš na to ale příliš nespoléhal. Věděl, že Vítek bude hrát hrdinu a nebude chtít přiznat žádnou slabost, stejně jako věděl, jak rychlý nástup mohou mdloby mít. Kdyby mladík znovu ztratil vědomí, mohlo by to mít daleko horší důsledky než prve, kdy se sesunul na zem. Nyní by padal ze sedla a mohl si tak přivodit další zranění. Tadeáš znal nejeden případ, kdy se pád z koně stal jezdci osudným, když si při něm zlomil vaz či poranil záda.

„Zastavíme se v něm, urozený pane?“ zeptal se Prokop s neskrývanou nadějí v hlase a pohledem upřeným na šenk. Měl pořád hlad a zastávka v hostinci dávala naději, že by se mohl najíst. Neméně lákavá byla i představa aspoň chvilkového odpočinku. Jeho zadek a nohy o sobě dávaly citelně vědět. Na rozdíl od Vítka a pana Tadeáše nebyl na jízdu na koni zvyklý a činila mu značné problémy.

„Nepojedeme raději dál?“ nadhodil Vítek. „Do večera jistě narazíme na další…,“ podsouval. Byl bledý vyčerpáním, v sedle se hrbil, tvář mu zaléval pot, přesto byl vděčný za každý krok, o který byl blíž Příhrazům, a hlavně Klárce, již se jí nemohl dočkat. Kvůli ní byl ochotný přemáhat mučivou bolest ve zraněné noze a pokračovat v jízdě.

„Pokud se na to cítíš, můžeme,“ pokýval Tadeáš souhlasně hlavou. Než si ale stihl Vítek ulehčeně oddechnout a Prokop zklamaně povzdechnout, pokračoval: „Pak se však obávám, že nás chytne pořádná průtrž.“

„Průtrž? Jaká průtrž?“ Vítek se polekaně rozhlížel po obloze. Když se podíval za sebe, pochopil, o čem jeho pán mluví. Obloha barvy olova byla lemována zlatým okrajem ohlašujícím přinejmenším kroupy. Tomu, že se chystá opravdové boží dopuštění, nasvědčoval i silný vítr, který se znenadání začal prohánět korunami stromů. „No, vlastně by bylo asi opravdu dobře, kdybychom se na chvilku zdrželi! Koně si potřebují odpočinout a…,“ začal drmolit. Podobný nečas neměl rád, navíc ho děsila představa, že by promokli a mohl by na to doplatit Čert. Krátce po tom, co nastoupil službu u pana Tadeáše, stal se svědkem toho, že ve stáji lidskou vinou pošel kůň. Čeledín ho nechal zmoknout, pak ho náležitě nevytřel a zvíře nastydlo. Když na to pan Tadeáš přišel, bylo již pozdě, kůň byl schvácený a do druhého dne uhynul. Pán z Příhraz tehdy řádil jako smyslů zbavený, nedbalost spojenou s leností nehodlal promíjet. Čeledín, který takto hrubě porušil svou povinnost, dostal velmi citelný trest, po notném výprasku se nebyl s to udržet na nohou. Navíc byl vyhnán z hradu s tím, že si s sebou nesměl vzít zhola nic.

Vítka děsila představa, že by jeho Čertík mohl dopadnout stejně. Nedovedl si představit, že by o něj vlastní hloupostí přišel. Bude lepší se za Klárkou dostat o pár hodin později, ale zasucha.

„… a nejvíc si potřebuješ odpočinout ty!“ dodal Tadeáš.

„Ano, jistě, pane, já bych si nikdy nedovolil odporovat,“ blekotal mladík, aniž by si plně uvědomoval, co říká. Pohled upíral za sebe. Měl pocit, jako by se mu mrak zvětšoval před očima. Nejraději by Čerta popohnal do cvalu, to ovšem vzhledem k jeho zranění nepřipadalo v úvahu. Nicméně mu aspoň povolil uzdu, aby mohl natáhnout krok, což se také stalo. Zvířata sama přidala, cítila blížící se nebezpečí a podvědomě hledala úkryt. Ten jim nabízela právě stáj šenku. Jezdci k ní dorazili v okamžiku, kdy v nevelké dálce již duněl hrom a ohlašoval tak příchod samotné bouře, stejně jako první dešťové kapky dopadající na udusanou zem nádvoří.

Tadeáš se svými sluhy dojel k hlavní budově hostince. Z nízké stavby po její levé straně vyběhl mladý muž s příjemným obličejem, kterému vévodil přátelský úsměv.

„Buďte vítáni, páni. Máte to akorát. Za chvilku se budou ženit všichni čerti! Hned se vám postarám o koně.“ Po těchto slovech zastříhal Vítkův hřebec ušima. Tadeáš se natáhl a poplácal ho po šíji. „Nemusíš se hned zlobit, o tobě nikdo nemluví!“ usmíval se dobrácky. Čeledín se po něm nechápavě podíval, pán z Příhraz mu ale nevěnoval žádnou pozornost. On na mluvení se zvířaty neviděl nic špatného ani divného, a pokud ostatní ano, je to jejich problém, nikoli jeho.

Seskočil ze sedla a hodil otěže čeledínovi, Prokop ho s velkou radostí napodobil. Sklouzl ze sedla a ulehčeně si oddychl. Konečně na pevné zemi! Rychle si protáhl ztuhlé nohy a ruce a narovnal se v zádech. Pak přiskočil k panu Tadeášovi, aby mu pomohl dostat dolů i Vítka. Čeledín se nabízel, že jim pomůže, Tadeáš to ale odmítl, měl strach, aby muž neudělal víc škody než užitku. Stačil jeden neopatrný pohyb a krvácení se mohlo obnovit. Vítkovo sesednutí trvalo o poznání déle, než když ho prve vyzvedávali do sedla. Jízda ho navzdory jeho silným řečem viditelně vyčerpala a znovu se o něj pokoušely mrákoty. Konečně se dobrá věc podařila a Vítek byl dole, těžce oddechoval a křečovitě svíral Prokopovu paži. Ten měl co dělat, aby mladíka udržel, byl proti němu třetinový.

„Nečum a odveď ho dovnitř!“ houkl Tadeáš na čeledína postávajícího opodál. Teď už mu přišel vhod. Vítek se na zraněnou nohu nemohl vůbec postavit, bylo tudíž potřeba někoho, na koho by se mohl navalit celou svou vahou, aby mohl při chůzi používat jen zdravou nohu. A tím drobný Prokop být nemohl.

„Podle vašeho přání,“ prohlásil muž. Vzal Vítka nečekaně jemně za ruku a odtočil si ji kolem krku, druhou rukou ho vzal kolem pasu a přitiskl si ho na bok. Tím mu do jisté míry nahradil zraněnou nohu.

Vítek položil volnou ruku na rameno Prokopovi. Použil ho jako podpěry z pravé strany a rozpajdal se k šenku.

Vida, sluhové jsou již v teple a suchu a pán mokne u koní, mihla se Tadeáši hlavou myšlenka, když viděl, jak Prokop s Vítkem zmizeli ve dveřích rozlehlé budovy a jemu na tvář dopadaly ledové kapky.

„Mám se vám postarat o zvířata, urozený pane?“ vytrhl ho z úvah netrpělivý hlas.

Tadeáš se po něm otočil a uviděl postaršího muže v prostých, již značně obnošených šatech. „Kdo jsi?“ zeptal se podezíravě. Na jeho vkus tu bylo nějak moc lidí majících zájem o jeho koně. Věděl, že někteří chytráci takto zvířata kradou. Přimotají se k hostinci či šenku a tváří se, že patří k němu, že jsou tam od toho, aby se starali o zvířata hostů. Starají se ale o sebe, když zvířata místo do stáje šenku odvedou bůhví kam a tam je prodají.

„Jsem Kryšpín, starám se tu o koně… Ten mladík, kterého jste tu viděl prve, urozený pane, je Tonda. Ten pomáhá spíše v kuchyni. Do stáje přišel jen proto, aby se zeptal, zda nepřijel někdo nový,“ vysvětlil muž, když viděl Tadeášův nedůvěřivý výraz.

„To je mi ale náhoda…“

„Mohu se vám tedy postarat o koně?“ zeptal se čeledín znovu. Ani jemu se nechtělo moknout, z jednotlivých kapek se začínal stávat soustavný déšť. Navíc i vítr zesílil. Zvířata začínala být neklidná, pohazovala hlavami a hlasitě frkala.

„Půjdu s tebou,“ odpověděl Tadeáš k jeho překvapení.

„Chci se na vlastní oči přesvědčit, jakou budou mít péči!“ prohlásil pánovitě. Měl sice sto chutí běžet za Vítkem, přinutil se ale ke klidu, je s ním přece Prokop, ten se o něj postará, a kdyby se dělo něco hodně špatného, přiběhl by pro něj. Ani on nechtěl riskovat, že by se některému z koní něco stalo. Vykročil k nízkému stavení zcela správně odhadnutému na stáje, aby se osobně přesvědčil o jejich kvalitách, stejně jako o tom, že do nich tento Kryšpín skutečně patří.

Když vešel dovnitř, počkal, až čeledín zavedl zvířata do volných stání, a spokojeně pokýval hlavou. Zdálo se, že o ně bude skutečně dobře postaráno. Střecha byla bytelná, bez děr, voda se k nim nedostane. Ani vítr by neměl proniknout skrz silné stěny. Důkazem toho bylo teplo zde panující. Aby si byl zcela jist, že zvířata budou mít náležitou péči, otočil se k muži se slovy: „Věnuj jim všem zvláštní pozornost! Záleží mi na nich! Pokud bude při našem odjezdu vše, jak má, ocením to!“ Poté si významně sáhl k pasu, kde se mu pohupoval naditý měšec.

Čeledínovi se zaleskly oči radostí, každá odměna navíc byla vítaná. Tadeáš ho chápal, nepochyboval o tom, že zdejší šenkýř z něj dře kůži zaživa, peněz mu ale dává poskrovnu, pokud vůbec nějaké. Nebylo výjimkou, že lidé pracovali jen za jídlo a možnost přespání v teple slámy, což zejména s nadcházející zimou bylo nanejvýš důležité.

„Spolehněte se, urozený pane, postarám se o ně, jak nejlíp dovedu!“ ukláněl se Kryšpín úslužně. V duchu odhadoval, co takový pán v hedvábných šatech může myslet slovem ocením.