Monika Czernin 

Žila jsem příliš krátce 

Příběh Nory, hraběnky Kinské 

Originální název: Ich habe zu kurz gelebt, Die Geschichte der Nora Gräfin Kinsky 

Vydáno u List Verlag, Berlin 2005 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2005 by Monika Czernin 

First published in 2005 by List Verlag. 

All rights reserved. 

Translation © Alena Opletalová, 2007 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0731-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-0732-8 (mobi)

Pro T. 

„Společenské drama se odehrává v každém jednotlivci, v každé ,dramatis persona‘.“

KARL SCHLÖGEL: Petersburg. 

Das laboratorium der Moderne 1909–1921. 

München, Wien 2002 

Prolog 

„Všechno je cesta ke svobodě,“ řekla Genilda poté, co jsem se jí dva dny vyptávala na její život a život její tety Nory. Legendární sestru svého otce Zdenka Radslava, zvaného Ra, znala jen z vyprávění a rodinných anekdot, vždyť ještě ani nebyla na světě, když Nora předčasně zemřela. A přesto jí tato osmdesátiletá dáma byla podobná, dokonce velmi podobná, soudíc podle všeho, čeho jsem se o Noře, své vzdálené pratetě, mohla dopátrat. Stejné přímé držení těla, ještě si zachovala chůzi mladé ženy, stejná nevyčerpatelná energie, stejná tvrdost a nemilosrdnost vůči sobě a svému osudu. Ani s Genildou se život nemazlil, ona však říkala: „Vždycky, když se zavřou dveře a ty se ohlédneš, uvidíš otevřené okno.“

„Jsi jako Nora,“ řekla jsem jí. Smála se.

„Ne, to ty,“ odpověděla.

Já? Ne, já opravdu ne. Nora, hrdinka tohoto životopisného románu, prožila velké dobrodružství a díky úkolu, který na sebe vzala, dozrála v letech první světové války a ruské revoluce v osobnost. Co v mém životě typické ženy přelomu 20. a 21. století vyžadovalo mimořádnou odvahu? Ta trocha emancipace a rostoucí potíže s nepostižitelností světa, v němž se žije rychle a bez paměti, se nedají srovnávat s tenkým lanem, na jakém balancovala Nora tváří v tvář cézuře první světové války, připomínající zemětřesení, války, která byla základní katastrofou 20. století.

Co mě tedy zaujalo na Nořině osudu, když jsem si přečetla její deník? Její tvrdošíjné hledání životní cesty, o níž chtěla rozhodovat sama? Neodbytná touha po svobodě a nezávislosti v době, která ženy její vrstvy svírala do těsných korzetů? Cena, kterou musela zaplatit za svůj naturel jako každý divoch? To, že za neuvěřitelně svízelných podmínek našla samu sebe, svůj úkol – a tím i vnitřní svobodu?

Příslušníci starorakouské aristokracie žili až do první světové války v přímo závratných výšinách. Obývali nejkrásnější zámky, vlastnili nejrozsáhlejší statky, nejlepší koně, nejvýznamnější umělecké sbírky. Dodnes čerpají z přímo pohádkového bohatství rodové historie, která byla vždy zároveň i dějinami země. Bylo jen málo oblastí, v nichž na přelomu 19. a 20. století neměli moc a vliv. Aristokraté měli za sebou staletí vládnutí, a přesto se po první světové válce, za niž jako důležitá složka mocenské elity nutně nesli spoluzodpovědnost, volným pádem zřítili do politické bezvýznamnosti. Ocitujme výrok Friedricha Engelse, který už v roce 1887 předvídal světovou válku netušené velikosti a krutosti: „Za tři či čtyři roky války dojde ke zpustošení světadílu; hladomor, nákazy a celková bída promění vojáky a civilisty v bestie; obchod, průmysl a hodnoty budou rozvráceny. Celkový kolaps však svrhne staré a tradiční režimy a královské koruny se budou po tuctech kutálet na ulicích, aniž se pro ně někdo sehne.“ Toto „společenské drama“, které se odehrálo v každém jednotlivém životě i v životě mé pratety je další významný důvod, proč jsem sepsala její příběh.

V neposlední řadě mě Nořina biografie vedla i k pátrání po mých vlastních kořenech v tomto starém světě.

Neboť ačkoliv byla šlechta v Rakousku odstavena, já jsem v tomto údajně neexistujícím, zvenku exoticky působícím světě vyrostla. Ve světě, který si počíná, jako by ještě byl, a který pro svou bezvýznamnost trpí bolestmi přeludu. Mému dědečkovi bylo přes devadesát, když v sedmdesátých letech minulého století zemřel. Bylo mi třináct. Jeho traumatem byla první světová válka, zajetí na Sibiři, útěk z Ruska zpustošeného Říjnovou revolucí a emigrace do zmenšeného Rakouska. Když byl v ruském zajetí, každý den čekal na příjezd Nory Kinské. O tom nám malým děvčátkům vyprávěl, a tak zasel semínko k mému pozdějšímu pátrání. První světovou válkou končil jeho svět, a přesto nevymizel z jeho života ani ze života mnoha strýců a tet, kteří nás stále navštěvovali a obohacovali svým vyprávěním. Zazníval v nich starý svět – akcent stařičkých tetiček, jejich četné francouzské výrazy, oslovení v třetí osobě: Rozvážila si to dobře?, jejich ke krku upjaté šaty, svérázné tetičkovské boty, pečlivě natupírované účesy, výchova dětí, v níž se snoubila oddanost s odstupem, objasňování, proč jsme takoví, jací jsme.

Na to vše jsem si vzpomněla, když jsem začala číst Nořin deník. Najednou se můj svět naplňoval jejími příběhy. Každý věděl něco. Deníky mých vlastních prarodičů, memoáry, historické knihy doplnily můj obrázek o ní a Nora začala v mých představách pomalu nabývat konkrétní podoby. Její příběh se stále více osamostatňoval, stal se vývojovým románem, historií hledání vnější a vnitřní svobody. Noře se sice zhroutil svět pod nohama, ona sama však zůstala pevná. Nestala se z ní hříčka historických událostí, nýbrž prosadila se jako osobnost – jako silná žena v době, kdy muži mařili své síly v nesmyslné válce a šlechta spěla k úpadku. Proto jsem věnovala tuto knihu mladým dívkám a ženám, které hledají svou vlastní cestu a kráčejí po ní, nedbajíce, co to od nich bude vyžadovat.

Díl první 

Dětství 

„Dvacáté století neskončí, aniž se lidská společnost zbaví největší metly – války – jako legální instituce.“

BERTHA VON SUTTNER: Memoiren. Stuttgart, 1909 

1 

„La reine d’Angleterre est morte,“ rozléhalo se ložnicí dětí. „La reine d’Angleterre est morte.“ Ruch dětské hry pronikal až do matčiných komnat, do pokoje guvernantky, ven do krásného chlumeckého parku, který tonul v sychravém chladu lednového dne. Bylo krátce po poledni. Ra, nejmladší z dětí, měl po obědě spát, vylezl však z dětské postýlky a vydal se za hlukem do Nořina pokoje. Tam nyní ospalý seděl na zemi, zatímco ostatní děti hrály divadlo.

„Noro, jsi na řadě.“

Tři nejmladší děti, Hanna, Norbert a malý Ra, se shromáždily u Nory. Alice, o dva roky starší než Nora, byla u své kmotry, tři velké sestry a nejstarší chlapec Feri dávno vyletěli z hnízda a žili někde jinde, daleko od maličkých a jejich dětských her, daleko od venkovského života na zámku v Chlumci, rodinném sídle hrabat Kinských.

„Tak mně dejte plášť a korunu,“ žádala Nora. „A buďte už konečně zticha.“

Nora. Štíhlá jako její babička Ifigenie, necelých dvanáct let, stále plná energie, stále v centru dění. Vyskočila, s dětskou teatrálností a přirozeným citem pro majestátní vystupování kráčela místností a směle zvedala obě paže. Uchopila své dlouhé kaštanové vlasy a stočila je tak, že vyvstaly její chlapecké rysy. Poté si nasadila na hlavu korunu a sáhla po malém bičíku. Ležel na stolku pod zrcadlem, kam se odkládaly titěrné drobnůstky, zlatem orámované porcelánové dózy, troubele dýmek ze slonové kosti – a právě i ten orientální, do stříbra zasazený jezdecký bičík. Bylo to dědictví po gruzínských předcích, jeden z oněch předmětů ověšených historkami jako zralými hrozny, které občas vklouznou do dětských úst, aby vyvolaly příchuť dalekých světů, mnohem dříve, než děti pochopí, jak daleko je ve skutečnosti jejich svět, natož pak svět mimo jejich horizont.

„Kumomirchkilit Paatonischi Skualepi,“ řekla Nora co nejzvučnějším hlasem a vychutnávala si cizí přízvuk svých slov. Bylo to mingrelsky a znamenalo to něco jako: „Poslyšte, knížecí děti.“

Babička Ifigenie za svého života často svým vnoučatům vyprávěla příběh jezdeckého bičíku. Patřil kdysi jejímu prapředkovi, právoplatnému dědici Mingrélie. Vzácný předmět, který rodina uchránila navzdory útěku a vyhnání.

„Poslyšte, knížecí děti,“ tak se od dob dobrotivé panovnice Tamary správně oslovoval lid, vysvětlovala stará dáma dětem. Chlumecké děti milovaly příběhy o Mingrélii, pověstném knížectví v západní Gruzii. Stala se pro ně pohádkovou zemí: do Mingrélie byli zahnáni loupežníci a krásné princezny, v Mingrélii pobývali draci a věznili ve svých spárech mladičké prince.

„Slyšeli jste mě, poddaní? La reine d’Angleterre est morte. V daleké Anglii mají smutek!“

„Ale komteso Noro! Nedělá si legraci. To se nesluší.“ V dětském pokoji se objevila madam Tini. Výraz guvernantčina obličeje prozrazoval bezradnost ve vztahu k dětem, které by si rozhodně k výchově nevybrala. Scéna jí připadala neuctivá. Nezemřel přece nikdo menší než anglická královna Viktorie. Jak jen mohly děti učinit z Tinina idolu předmět svých rozpustilých her?

Nora však na zdrcenou guvernantku nereagovala. Ani trochu. Francouzská slova pronesená s téměř neznatelným akcentem způsobnou italskou dámou, ovdovělou donou Corsini, jen prolétla kolem a hned je odvál chlumecký vzduch. Hanna a Norbert výskali radostí, přičemž Nora změnila roli, neboť taková byla pravidla hry. Pojem, větu zachycenou v říši dospělých bylo třeba podat z různých perspektiv. Bičík se v Nořiných rukou proměnil v žezlo, přitom si broukala anglickou hymnu. Zcela v zajetí kouzla role, do níž se sama obsadila, zvedla dvanáctiletá dívka obočí, zadívala se přísně a pak zase laskavě, nacvičovala střídavě rozkazovačné a velkorysé pohyby rukou, až nakonec důstojně usedla do mohutného křesla, vyřezávaného z tmavého dřeva a umístěného pod olejomalbou polního maršála Józefa Poniatowského. Jeho matka byla rozená Kinská, a kdyby polní maršál nepadl v boji za Napoleona, byl by se stal polským králem.

Hanna, Nořina o dva roky mladší sestra, se smíchem vysekla hlubokou dvorskou poklonu, kterou Nora alias la reine d’Angleterre přijala s dětskou nonšalancí. „Smí povstat, ma chére. Co se děje?“

„Vaše Veličenstvo, ve vaší říši se vypráví, že vás stihla náhlá smrt.“ Smích. Hanna, křehčí z obou sester, pohodila svými hedvábnými vlasy. Její šaty šustily, oknem dopadaly do pokoje sluneční paprsky. Uprostřed stále ještě seděl malý Ra a ospale stavěl hrad z dřevěných kostek. Byl tak zabrán do své hry, že se až nyní podíval nahoru. „La reine d’Angleterre?“ zeptal se hláskem přidušeným slzami.

„Mais la reine d’Angleterre est là, n’est-ce pas, Tini?“ Jemný hlásek nejenže vytrhl guvernantku z trudného zamyšlení nad pedagogickou bezmocí, kterou tak často pociťovala zejména vůči komtese Noře, ale také sestry zanechaly hry na pohádku a vzhlédly. „Ale Ra, petit chéri! Mrtvá není naše anglická královna,“ vysvětlovala Nora nejprve přísně, pak čím dál víc pobaveně a s ironií starší sestry, „schytala to jiná reine d’Angleterre, daleko odsud za horami.“

„Ano, bydlela u sedmi trpaslíků,“ škádlila Hanna malého brášku.

„Musela umřít, musela umřít jako my všichni, musela umřít,“ prozpěvoval si Norbert zasněně jarmareční písničku, kterou si sám vymyslel.

Ra se na ty tři díval celý zaražený. Jiná? U trpaslíků? Mrtvá? Jako včera v parku malý ptáček, kterému Ra udělal měkkou postýlku z lístků a zelených větviček a kterého přikryl svým kapesníkem, aby mu nebyla zima. Pak na to ještě prostřel trávu, protože jinak by la reine d’Angleterre nadávala, kdyby našla bílý kapesník. Norbert, který ve svých sedmi letech již odrostl ranému dětství, řekl, že pták nepotřebuje žádnou postel, že už nic necítí, že už nikdy nebude létat. Nato se Ra zahloubán usadil na štěrkovou cestičku, než přišla la reine, která chlapce, třesoucího se zimou, vzala do náruče a v kuchyni zahřála miskou horkého mléka. La reine d’Angleterre! Zcela správně, anglická královna byla Raovou nejmilejší služebnou. Jmenovala se Viktorie stejně jako královna, ale mamá dětem zakazovala nazývat služebnictvo jmény, když spolu jako obvykle mluvily francouzsky. To by u sloužících, kteří mluvili česky nebo maďarsky, vzbudilo jedině podezření. Tak pro ně zdomácněly přezdívky: La reine d’Angleterre, le chasseur, le professeur d’amour – děti si vymýšlely nové a nové názorné kreace jmen.

Zesnulá královna Viktorie byla prostřednictvím svých devíti dětí spřízněna téměř se všemi protestantskými knížecími dvory Evropy. Císař Vilém II. byl její vnuk, stejně jako žena nebohého cara Mikuláše II., princezna Alice von Hessen-Darmstadt, byla její vnučka. Nemálo hraběcích rodů, i když ve šlechtické hierarchii níže postavených, se takto mohlo rovněž považovat za spřízněné s anglickým královským rodem nebo přinejmenším za vzdálené příbuzné. Katolický rod chlumeckých Kinských se někdy žertem počítal též k protestantům, neboť jejich prababička Festetics byla protestantská princezna z rodu Hohenzollernů. Ve všech šlechtických kruzích se smrt „babičky Evropy“ v lednu 1901 stala tématem probíraným v salonech. Lze se tedy divit, že královna dokonce určovala hry v dětských pokojích vysoké evropské aristokracie?

Katolická a protestantská síť příbuzenských vztahů navazovaná po staletí a rozprostřená po celé Evropě zůstala dodnes nejdůležitějším znakem šlechty. Avšak pro lidi, kteří tehdy žili, to byla společenská násobilka, početní vzorec moci a vzácná měna otvírající všechny dveře a brány.

Počátky šlechtického rodu Kinských s krásným přídomkem „z Vchynic a Tetova“ sahaly do Českého království dávno před třicetiletou válkou. Kinští patřili ke starodávné české šlechtě. Byli vojevůdci a diplomaté, stavitelé a mecenáši umění. V roce 1628 se stali hrabaty, na počátku 18. století, když byla hlava rodiny mladší linie povýšena do knížecího stavu, se rodina rozštěpila na knížecí a hraběcí linii. Východočeský Chlumec nad Cidlinou byl od té chvíle stálým sídlem hraběcí linie, zámek Karlova Koruna a přilehlé statky spadaly do svěřenectví, oné části rodinného majetku, kterou dále dědili mužští prvorozenci. Pokud se jejich majitel, majorátní pán, příliš zadlužil, mohl ho císař dát do kurately. Doba, která skončila smrtí královny Viktorie, bude později označována jako viktoriánský věk, éra hospodářského rozkvětu a míru, ale také jako doba kulturního zploštění a pruderie. Přísná panovnice, oděná stále v černém, vládla přes půl století. S ní vznikl nový duchovní postoj, který vyvolával dojem, že vše je jedinečným způsobem ovládáno, jde ve stopách Viktoriiny osobnosti, její zbožnosti, kázně, jejího imperiálního typu. Výchova dětí Kinských byla také přísná, i když prosazovat viktoriánský styl se v chlumecké tradici tak úplně nedařilo. Ale i zde se hledělo na děti jako na divoká stvoření, která dospějí v rozumné lidi teprve výchovou založenou na kázni a pořádku. Běda tomu, kdo podal dítěti malíček, rozmazloval ho, neodkazoval ho neustále do patřičných mezí a dával tak průchod chaosu a nevázanosti. Pro madam Tini byla proto výchova trvalým bojem s dětským světem a jeho vrtochy, s představami maličkých, s jejich rychlostí, jejich rytmem, jejich spontánními citovými projevy. Ráda navlékala děti do modrobílých námořnických oblečků se škrobenými límci, na nichž byla vidět každá špína jako rejstřík hříchů vystavený na odiv.

Mezitím nastalo jaro. Projel vůz. Nora a Hanna běžely v nočních košilích k oknu ložnice, přeběhly bosky po dvakrát zatočených venkovních schodech dolů k hlavnímu portálu, aniž způsobily sebemenší hluk. Právě zapadlo slunce, jemně nazelenalá krajina ležela v matném podvečerním světle. Zámek, navržený barokním architektem Giovannim Santinim podle tvaru české svatováclavské koruny, se i s vedlejšími budovami zvedal nad městečkem Chlumec a nad anglicky vypadající krajinou podél řeky Cidliny, která přitéká z Krkonoš a u Poděbrad ústí do Labe. Oba trakty, podlouhlá stáj pro jezdecké koně s komůrkami, v nichž spali kočí a čeledíni, vodní věž na východním konci parku, která hraběti Oktaviánovi Kinskému sloužila jako vězení pro nepohodlné poddané, všechny tyto tvarem a barvami sladěné budovy, obklopené parkem mírně se svažujícím do údolí, vzbuzovaly dojem, jako by braly ohled na oko uvyklé přepychu a kráse. Veselá jako Vivaldiho flétnový koncert a hrdá jako Händlova Vodní hudba upomínala usedlost na korunovaci císaře Karla VI. v Praze roku 1723. Tehdejší plukovník kancléř František Ferdinand hrabě Kinský dal vybudovat zámek na místě středověkého vodního hradu, aby mohl císaři poskytnout přístřeší hodné jeho stavu – a císař se nenechal dvakrát prosit. Na zámek Karlova Koruna skutečně přijel.

„Papusi, kde je medvěd?“

„Noro, správná otázka zní: Uspěl papus na lovu?“

„Přesně na to jsem se přece ptala. Trefil něco?“ Nora ráda odporovala. Někdy stačilo jen několik slov k vybočení ze stanoveného rámce, záblesk nesouhlasu, nějaká věta pas comme il faut. Všechno gesta neochoty podřizovat se. Papus, vyslovováno papuš, jak děti maďarsky nazývaly svého otce Zdenka, byl jakýmsi pánembohem v kalhotách. V tomto případě v mysliveckých kožených kalhotách a zeleném hubertusu s knoflíky z jeleního paroží zasazeného ve stříbře, v plstěném klobouku s kamzičí štětkou, úplně jako císař František Josef v lázních Bad Ischl. Někdo, kdo si mohl všechno dovolit a nestrpěl žádný odpor. Nora se chovala vyzývavě, její vyzývavost patřila jemu a všemu, co reprezentoval.

Zdenko byl dobře vypadající veliký chlap. Vyzařovala z něj autorita. V tom nebyl mezi sobě rovnými výjimkou, jen jeho životní síla a touha po dobrodružství přesahovaly obecnou míru. Věděl to, bylo to pro něj příznačné, a kdykoli se za jeho života vyskytla šance přiživit mýtus smělého hazardéra, nadšeně se jí chopil. Ať už šlo o plavání v délce osmdesáti kilometrů dolů po Dunaji z Vídně do Prešpurku, o každoroční vítězství v několika jezdeckých turnajích a závodech steeplechase, zaznamenávané do análů, nebo o pendlování mezi Londýnem, Paříží, Vídní a Baden-Badenem ve stylu mongolského nomáda, o účast na všech společenských událostech v roli lva salonů – Zdenko byl při tom. Mezitím, i když pokaždé už po týdnu neměl stání, dlel v Chlumci, kde se jeho rodina rok od roku rozrůstala a svěřenecký majetek se stále více propadal do dluhů. Život byl nákladný. Koně, honitby, cesty, to vše stálo spoustu peněz. Copak by ale proto měl přestat chodit na medvědy do Sedmihradska? Copak by neměl být nadále jedním z nejoslavovanějších jezdců v monarchii? Neměl by už chovat elegantní zlatobéžové polokrevníky, Kinského plavé koně?

To, že byl před pěti lety, krátce po smrti svého adoptivního strýce Oktaviána, dán do kurately a musel prodat pětinu koní, nemohl dlouho přenést přes srdce. A tak ignoroval své povinnosti vlastníka, jak jen to šlo. Ne že by se vzpíral proti právům a povinnostem majorátního pána, že by úmyslně zanedbával obezřetnost a pečlivost při správě rodinného sídla. Ne, on – pán 51 vesnic, 16 revírů a 24 arondovaných dvorů – nebyl rebelem. Byl pouze bezradný, měl sklon k požitkářství a ztělesňoval směsici dobrodruha a patriarchy.

„Preislere, ukázal dámám kůži medvědice.“

Zdenkův komorník otevřel zadní část vozu a dotyčným se naskytl pohled na impozantní, stále ještě zakrvavenou medvědí kůži.

„Váš otec včera málem přišel v Sedmihradsku o život,“ líčil Preisler, dosud roztřesený hrůzou, komtesám průběh lovu. V jedné karpatské roklině, několik hodin cesty od Temešváru, se prý pan hrabě a on, Preisler, prodírali mlázím, když před nimi stanula tato medvědice, větší, než jakou kdy viděli. Chlupy na šíji měla zježené, připravená vrhnout se každou chvíli na vetřelce. A když pan hrabě spatřil její medvíďata, tak ve chvíli krajního nebezpečí ještě sklonil zbraň. Hrabě nevrle prohodil do Preislerova horlivého vyprávění, že je pro něj hrozné muset zabíjet matky zvířat. Komorník dále líčil, jak on sám stál jako vždy několik kroků stranou, obdivoval – pochopitelně – odvahu pana hraběte, zároveň se však horoucně modlil k Matce Boží, aby se pan hrabě brzy odhodlal na medvědici vystřelit. Vtom uslyšel, jak úsvitem pronikavě zazněl útočný řev medvědice a téměř současně též vymodlený výstřel. Pouhý metr před jejich otcem se zvíře bez hlesu zhroutilo, dodal česky hovořící sluha, který se při svém vyprávění ještě chvěl. Děti prý vědí, jaký je jejich pan otec výtečný střelec, ale tentokrát to podle něj byl opravdu mimořádně hrdinský čin.

„Papusi, to je strašné. A co teď bude s medvíďaty?“ ptala se Nora zdrceně. Na rozdíl od Hanny okamžitě zapomněla, že stojí před oběma muži bosa. Myslela jen na dobrodružství, ne na nějaké překračování zákazů. Naproti tomu pro Hannu bylo pobíhání po domě v noční košili a lov mužských pohledů stejně odvážným dobrodružstvím jako lov medvěda. Hru se smrtí nedokázalo desetileté děvče posoudit. Otcové jsou nesmrtelní. Maminky také. Ve svém pocitu bezpečí si neuměla představit, že rodiče jednou nebudou.

Zdenka se Nořina otázka nelibě dotkla. Lovecké umění pro něj bylo ryzí záležitostí, proto ho dotaz na medvíďata bodl do mužné hrudi poctivce. Rozpačitě si odkašlal a obrátil se ke svému komorníkovi.

„Preislere, ta kůže přijde do haly. Lovu zdar, Preislere, a zotavil se dobře po lovu,“ ukončil Zdenko Preislerův výstup.

Kdyby Preisler, syn ševce z Hradce Králové, mohl scénář svého života určovat sám, ušetřil by si notnou dávku bušení srdce. V tak dobrodružných barvách si svou existenci po boku hraběte nemaloval ani v nejsmělejších snech. I po všech těch letech své ženě přiznával, že když Zdenko zavelí k odjezdu, pokaždé se ho zmocní strach. Na druhou stranu byl pyšný na hrdinské příhody, které byly i jeho příhodami, a nemohl nepřiznat, že vedl zajímavý život, takový, jaký by si zasloužil být zaznamenán, jak stále zdůrazňoval, přičemž vrtěl hlavou jako někdo, v jehož nitru se odehrává vášnivý zápas mezi přijetím a odmítnutím svého osudu.

„A co vy, děti? Hybaj do postelí. Kdyby to věděla madam Tini! A memi! V nočních košilkách a bosky. Uvidíme se zítra při vyjížďce na koních.“ Aniž vyčkal Hanniny a Nořiny odpovědi, vzal Zdenko pušku – zbytek zavazadel Preisler už předal podomkovi – a odebral se dovnitř.

Jaké to bylo dobrodružství! vzpomínal Zdenko, když si zamyšlený svlékal v šatně části loveckého oděvu a umýval se v horké kouřící vodě, kterou mu služebná připravila.

Vůně lesa a mechu, střelného prachu a vyvrhnuté zvěře, mužského potu a dýmkového tabáku naplnila místnost a vnesla do spořádaného života šlechtické rodiny kus divoké přírody. Tak byli cítit muži jako Zdenko. Žil jízdou na koni a lovem, víc nepotřeboval. Pro něj v tom bylo obsaženo všechno: svoboda, dobývání, moc a lítost, ten zvláštní druh smutku následující po činu, pocit ztráty, loučení a osamění, jaký se rodí z plnosti života. A dobývání? Od určité doby dával Zdenko přednost lovu zvířat před dobýváním žen. Bylo to rozhodně jednodušší, stejně byl doma ženami obklíčen.

Měl jsem spustit hromy blesky, povzdechl si v duchu Zdenko a odebral se do postele. Zlobivé všetečky!

Ve skrytu duše byl však na Noru a Hannu pyšný, byly zvědavé a veselé. Za drsnou fasádou nacvičeného modelu chování Zdenko své dcery nade všecko miloval. Šest dcer, jedna hezčí než druhá, mezi nimi Nora, jejíž silnou vůli obdivoval. V Nořině přítomnosti upustil od jakéhokoli hromování. Byla tak pohotová, nedala se zastrašit a sebevědomí měla jako dospělá. Přísnost vůči ní vedla k diskusím, z nichž většinou vyšla vítězně ona, takže bylo bezpodmínečně nutné se jim vyhnout, aby neutrpěla otcovská autorita. Vždy se jí dařilo zesměšnit výchovná opatření. Třeba ta záležitost s kalhotkami naplněnými prachem. Panebože, jak se tehdy blamoval! Vycpala si spodní kalhotky jednoduše vápnem z renovované fasády, pak poslušně nastoupila k zaslouženému velkému výprasku a způsobila, že byl on, pater familias, zahalen mrakem prachu! A obličej reine d’Angleterre. Jaká cauchemar! Ostatně hned věděl, že se tato historka stane součástí rodinné ságy Kinských, už tehdy tušil, že hrozný záchvat kýchání, způsobený jemným prachem, který mu po úderech bičíkem pronikal do nosu, bude ještě po třech generacích tématem vyprávění tetiček neteřím, dokonce tušil i to, že budou kolovat i méně slušné varianty této příhody.

Tak to s rodinnými legendami bývá. Obohacují se s každou novou generací a vzdalují se od skutečnosti. Přesto ti, kterým jsou příběhy určeny, vědí přesně, jak je číst, o čem ve skutečnosti vypovídají. S odhlédnutím od všech možných příkras prozrazují rodinný vzorec, pach stáje, nevyslovené kódy vlastního rodu.

Hanna a Nora se vrátily do svých postelí. Madam Tini si ničeho nevšimla, dívky se musely proplížit kolem otevřených dveří jejího pokoje, neviditelné jako lesní víly. Nebylo zvykem sedět u dětských postelí a předčítat dětem příběhy. Když dívky daly matce v salonu dobrou noc a s guvernantkou si potřásly rukou, odebraly se samy do postelí. Ra byl obvykle uložen do své dětské šprušličkové postýlky anglickou královnou, la reine d’Angleterre, která mu někdy zazpívala českou ukolébavku. Norbert už byl na takové ceremonie velký. Když Hanna dostala v noci strach nebo se probudila ze zlého snu, vklouzla pod přikrývku k Noře, to však nesměl nikdo vědět. Proto vždy čekala, až se nadobro setmí a v domě nastane ticho. Na druhý den pak Nora žádala za noční ochranu drobné služby, třeba aby jí mladší sestra pro něco doběhla, naostřila tužky nebo převzala veškeré služebné role, když si hrály s velkým loutkovým divadlem. Nora se naproti tomu vpravila do role hraběnky, obětavě rovnala miniaturní knihovnu, pohladila biedermeierovsky pomalované klavírní křídlo z keramiky, ne větší než krabička na doutníky, a na prostřený stůl v jídelničce loutkového divadla postavila malé svícny, přičemž si představovala, že čekají návštěvu císaře a císařovny. Hanna by také jednou ráda hrála hraběnku, ne pořád kuchařku nebo služku, ale ke komu by pak v noci utekla se svým strachem? K dospělým? To by ji ani nenapadlo.

„Noro,“ hlesla Hanna tiše, „myslíš, že jsou v parku medvědi?“

„Zcela určitě, Hanno, hned přijdou a přepadnou tě.“

„Noro, nezlob mě. Nemám vůbec strach. Taky bys ráda viděla medvěda?“

„Ó ano, dokonce velmi ráda. A adoptovala bych medvídě.“

„Mohlo by spát u nás v pokoji na koberci.“

„To určitě,“ řekla starší sestra ne úplně vážně. „Teď ale spi, Hanno, a nechej si zdát o roztomilých medvíďatech, ano?“

„Maman, maman!“ Celým domem se druhý den ráno rozléhal křik. „Maman, někdo mi ukradl Generála Dourakina.“

Bylo ještě brzy. Gina se právě probudila, když se Nora, celá rozladěná, objevila v její ložnici.

„Včera tady ještě byl. Všude jsem se dívala, úplně všude. Určitě ho vzal některý z mrňousů.“

„Tak už se přece uklidni. Proč by ti měl tu knihu někdo brát?“

„Když já to ale vím!“ Nora zuřivě dupla pravou nohou na parkety.

Vlastně nesměla matku rušit tak časně ráno, Gina však neobyčejně něžně řekla: „Noro, určitě jsi ji někam založila. Dívala ses pod postel?“

„Ano, tam a všude jinde taky.“

Za normálních okolností by Nora zašla za madam Tini nebo za pokojskou, aby si postěžovala, že se jí něco ztratilo, ale Generál Dourakine byla nyní její zamilovaná kniha. Dostala ji od Giny jako dárek. Sophie de Ségur, autorka knihy narozená 1799 v Petrohradě jako hraběnka Rostopšinová, v ní vypráví o stárnoucím ruském generálu Dourakinovi a jeho cestě Ruskem a Sibiří, a i když Sophie de Ségur od svého dětství už v Rusku nebyla, podařilo se jí přesně popsat životní podmínky ruských rolníků a nesnáze cesty chudou zemí. Nora tu knihu četla opakovaně, milovala četné ruské výrazy jako izba – venkovská chalupa, durak – hlupák, kibitka – sáně s koňským spřežením. Do tohoto příběhu se mohla vnořit jako do žádného jiného, ztratit se v něm, představovat si, že je v Rusku, že jede sněhem s generálem a jeho doprovodem, že mluví rusky, pije kefír a nocuje v izbě. Po přečtení knihy zasypala Nora matku otázkami na Rusko, snažně ji prosila o knihy o této zemi a litovala, že ona sama tam nesmí jet.

„Nemohu bez té knihy žít, memi,“ naříkala Nora, už ale nezuřila jako před chvílí.

„Moje malá velká holčičko, kniha se určitě brzy objeví, a kdyby ne, slibuji ti, že koupíme novou.“

„Novou? Nového Generála Dourakina? Opravdu? Mockrát děkuji, nejmilejší mamočka,“ švitořila Nora rusky. Samým vzrušením jí zčervenal nos. Když se jindy něco ztratilo, pak to bylo proto, že člověk nedával dost dobrý pozor a ztráta se nikdy nenahrazovala. Nepořádnost přece není možné ještě odměňovat.

Jakkoli Gina své děti milovala, snažila se krotit jejich bezuzdné vášně přísnými pravidly. Za normálních okolností neměly děti v ložnicích rodičů co pohledávat. Časy a místa, kdy a kde se matka věnuje dětem, byly pevně stanoveny. Gina vyžadovala perfektní společenské způsoby a chování u stolu. Když však šlo o knihy a o Rusko, zapomněla na veškerou přísnost, neboť to byla její skrytá záliba.

Gina Kinská, rozená hraběnka Festetics, porodila devět dětí. Šest děvčat a tři chlapce. Děti byly samozřejmost, chtěné či nechtěné dary boží. Všechno jiné než luxus, který si člověk sám zvolí. Při narození Hanny Gina plakala; po pěti děvčatech a jejím nejstarším synovi, přecitlivělém Ferim, si tolik přála porodit konečně silou kypícího chlapce, udržovatele rodu, syna, na kterého by mohla být skutečně hrdá. Její matka ji moudře utěšovala: „Možná právě toto děvče bude později tvou velkou oporou.“ Děvčátka byla dobrá pro duši, chlapci pro rodokmen, a protože to tak chodí, otěhotněla Gina ještě dvakrát. Podeváté se modlila, aby to bylo naposledy, a dala synovi jméno po svém muži Zdenko Radslav, jako by se tím dal uzavřít kruh.

Mít mnoho dětí bylo obvyklé i v jiných aristokratických rodinách. Kdyby zákon o nedělitelnosti rodinného majetku dovoloval, aby se ty neskutečně velké statky daly rozdělit mezi všechny potomky, tedy nikoli odkázat pouze jednomu dědici, tak by šlechtici určitě více zvažovali počet svých dětí.

„A teď běž, dítě moje,“ ukončila Gina rozhovor s Norou.

„Jdi na snídani a pak na vyučování. Obojí už na tebe čeká.“

„A když se kniha do odpoledne neobjeví, tak koupíme novou?“ mručela Nora, když odcházela. Do odpoledne znamenalo pro její povahu nesmírně dlouho. Tolik trpělivosti sebrala jen málokdy, ale protože memi byla tak milá, vzchopila se.

Když Nora odešla, Gina vstala. V zamyšlení absolvovala ranní toaletu. Milovala tuto hodinku pohody a nechala se hýčkat svou komornou. Čisté šaty byly připraveny, voňavé esence a krémy zaháněly pachy noci, stárnoucího těla, pomíjivosti. Gina byla stále ještě hezká, ale těhotenství a porody ji znavily. Její zdraví bylo s každým dítětem o trochu labilnější, přestože měla – na rozdíl od žen nižších stavů – pro následnou péči o maličké a jejich výchovu veškerou myslitelnou pomoc, takže mohla šetřit zbylé síly. K dispozici měla guvernantky, slečnu k dětem, domácího učitele a celé početné služebnictvo. Dirigovat takový provoz však na druhé straně také nebyla maličkost. Gina to však měla v krvi. Zámek Keszthely u Balatonu, domov její rodiny, byl mnohem větší a elegantnější než Chlumec, takové Versailles uprostřed uherské provincie. Od sňatku jejího bratra Tassila s Mary Hamiltonovou, jež byla v prvním manželství provdaná za monackého prince Alberta, se zámek Keszthely stal místem setkávání korunovaných hlav Evropy, místem, kam každý rád přijal pozvání na hony či plesy. Chlumec byl ve srovnání s ním nudný, venkovský a obyčejný. Někteří maďarští sluhové, kteří se po Ginině svatbě přestěhovali do Čech, dokonce ohrnovali nos nad nedostatečně velkými místnostmi a skromnými poměry, tím spíše, že k bydlení byla rodině zprvu vyhrazena jen vedlejší budova. Gina však milovala zámek a park a uherský luxus nepostrádala.

Nora je stále tak dravá, říkala si Gina. Opravdu nevím, čím jsem si to dítě zasloužila. Je tak jiná než její sestry, tak žádostivá a prchlivá, když nedosáhne svého. Gina o Noře často v poslední době přemýšlela. Také Tini si jí už stěžovala. Domnívala se, že Noru je třeba zaměstnat, dát jí nějaký zodpovědný úkol, to by ji možná uklidnilo, obrousilo by to rohy a hrany jejího charakteru. Gina oceňovala její vychovatelské schopnosti a byla ráda, když guvernantka navzdory vší své viktoriánské přísnosti tu a tam vnesla do hovoru nekonvenční návrhy.

Tak Tini před několika dny navrhla, zda by paní hraběnka souhlasila s tím, kdyby od ní komtesa Nora čas od času převzala zodpovědnost za tři malé děti.

„Ma chère. C’est tout à vous. Ona už bude vědět, co je správné. Konec konců těch šest starších také nevychovala špatně,“ odpověděla Gina. Byla vyčerpaná. Měla za sebou další probdělou noc, ani otevřené okno, vůně konvalinek a bezměsíčné nebe ji neuspaly. Vlastně měla v úmyslu jet do Prahy k holiči, což byl úmorný jednodenní výlet, ale zároveň blahodárná změna venkovského života v Chlumci. Cítila však, že není s to jet do Prahy, nechtěla dokonce ani vykročit z domu. Až k večeru šla na chvilku do růžové zahrady, aby zkontrolovala, zda zahradník s náležitou přesností provedl její nařízení. Pak šla za dětmi, aby dala dobrou noc umytým, učesaným malým tvorečkům, přichystaným jít spát.

Gina občas trpěla tím, že v Chlumci to nebylo tak spořádané jako v jiných šlechtických rodinách. Navzdory viktoriánským výchovným zásadám, rozvrženému průběhu dne, domácím učitelům a všem jejich snahám se život na zámku Karlova Koruna, jak mnozí postřehli, podobal veselému cikánskému táboru. Za to může především Zdenko, pomyslela si Gina. Je sice despota, ale i dobrodruh, člověk, z nějž vyzařuje výstřednost, odvaha a vitalita, přičemž takové vlastnosti vyžaduje i od jiných, možná neuvědoměle, zato však tím vytrvaleji. Feri, nejstarší syn, se nepovedl. Byl citlivý, přemýšlivý a nesportovní, a proto byl i Zdenkův vztah k němu chladný, jak si lze domyslet. Naproti tomu Ilona, Margit, Sita a Alice, čtyři Nořiny starší sestry, byly ve Zdenkových očích dostatečně odvážné, Sita možná trochu neurvalá.

„Zdenko poměřuje své děti jen podle stupně jejich divokosti,“ povzdechla si Gina. Věděla ovšem také, že není jediný, kdo je hrdý na to, jak neobyčejnou má rodinu. „Ty jsi rozená čí?“ ptaly se často staré tety. „Kinská.“ – „Odkud?“ následovala další otázka, protože bylo třeba rozlišit různé rodinné větve a rody. „Z Chlumce.“ – „Ti jsou všichni blázni,“ zněl závěrečný úsudek tetiček, které však byly vskrytu pyšné, že i v jejich žilách, když se to nebralo tak příliš doslova, proudí trochu chlumecké krve. Šest dcer Kinských platilo ve společnosti za pravé amazonky, divoké, nezávislé osůbky, které jezdí na koních jako Mongolové, mají vlastní hlavu a nejsou vychovávané skutečně přísně. Mnohému otci připadaly nespoutané dívky půvabné pro jejich syny. Matky s dcerami se mezitím usmívaly. Myslely si, že lépe vědí, o co v dobré partii jde: totiž o něžnou, usměrňovanou počestnost a ochotu vpravit se do manželova života. A Gina? Stála někde uprostřed. Nebyla tak divoká a svobodymilovná jako Zdenko, ale ani tak viktoriánská jako matky, které při výchově dětí potírají vlastní potlačenou přirozenost, jako by musely u malých dětí udusit své dávno zapomenuté city, touhy, vášně a dětské sny.

Děti už byly po snídani, když Gina přišla do studovny. Právě se učily anglicky s Miss Dunn. Pak Gina pokračovala do jídelny, kde Preisler prostřel pro ni a pro pana hraběte. Zdenko už seděl na svém místě a četl noviny. Když jeho žena vešla do pokoje, vyskočil a zdvořile ji pozdravil.

„Dobré ráno, Zdenko,“ řekla chladně. Mrzelo ji, že se včera nezastavil u jejího lůžka. „Jaký byl lov?“

„Vynikající jako vždy, moje milá. Medvěd. Kůže leží dole v hale.“

Zdenko se večer pohodlně uložil pod damaškovou přikrývku do své široké dřevěné vyřezávané postele. Jeho žena, uklidňoval se, nemá ráda, když ji někdo večer ještě vyrušuje.

„Hm, tak tedy zdárný lov,“ vypravila ze sebe skoupá slova. Na vyprávění jeho zážitků reagovala většinou podivně zdrženlivě, proto si Zdenko odvykl ji tím obtěžovat. To, že v manželství navzdory své duševní rovnováze a pochopení pro nezbytnost konvencí trpěla, ho nermoutilo. Asi to věděl, ale proč se tím zatěžovat? Manželství tu není proto, aby byl člověk šťastný. Je to smysluplné aranžmá, raison d’État, nejdůležitější instituce, když uvážíte, co všechno na tom závisí. Legitimní dědici, uchování rodu a jmen, fungující rodinný život, reprezentační povinnosti a tak dále. Ale štěstí? To se najde někde jinde, aspoň pro muže. A láska? Gina, to Zdenka uklidňovalo, znala lásku k Bohu. On sám byl s láskou – ať k Bohu či k manželce, to bylo úplně jedno – spíše na kordy.

„A jak dlouho tentokrát zůstaneš v Chlumci?“ zeptala se Gina. To stálé přicházení a odcházení, na které neměla nejmenší vliv. Zdenko si v každém ohledu dělal, co chtěl. Gina si nedělala iluze. Ptát se na to nebo se třeba proti tomu bouřit by se neshodovalo s chováním dámy. Dokonce i milenku by musela akceptovat – samozřejmě aniž by ji brala na vědomí.

„Týden, možná dva,“ odpověděl Zdenko vyhýbavě. Říkal, že v Praze na něj čekají úkoly a že má v úmyslu jet ještě do Baden-Badenu.

Gina opět našla ztracenou rovnováhu.

„Už jsi pozdravil děti?“ zeptala se.

„Nora a Hanna mě viděly už včera večer. V nočních košilích. Hned jsem je zahnal do postele.“

„V nočních košilích? Nezbednice.“

„Nora mi odmlouvala. Tvoje dcera je čím dál nezvedenější.“

„Přeháníš. Jen je plná energie.“

Nora a Hanna se těšily na otce, pro něj však bylo samozřejmé, že je na uvítanou neobjímal ani nezahrnoval nadšenou radostí ze shledání. Naopak. Kdyby své city dával najevo hlasitěji než odkašláním mezi příkazy sluhům, zjevněji než náznakem úsměvu v koutcích jinak tak přísných úst, děti by se asi polekaly, tak neobvyklé by jim to připadalo. Odstup jako perfektní ředidlo emocí! Odstup mezi manžely, mezi dětmi a jejich rodiči, mezi příslušníky různých tříd. A konečně také odstup – a docela zásadní – k sobě samému. Jako dlouhé chodby mezi jednotlivými pokoji velkých zámků, široká schodiště, velké rozměry reprezentačních místností, takový význam měl odstup mezi matčinou rukou, kterou děti líbají, a tváří, jejíž laskání nebylo obvyklé. Odstup jako výraz přepychu a jako prostředek, který umožňuje nebýt rušen – ani vlastními dětmi, ani poddanými… A už vůbec ne nějakými módními dobovými směry.

Zdenko změnil téma: „A co se jinak událo v mé nepřítomnosti?“

„Celkem nic. Nic, co by ho mohlo zajímat. A přece, Reichmann poslal telegram, že obraz ještě není hotov. Prosí opět o odklad.“

„Zruším objednávku a budu ho žádat o vrácení peněz,“ hromoval Zdenko.

Už léta měl v plánu nechat namalovat obraz se svými šesti dcerami, jak divoce přeskakují příkopy a překážky pardubické dostihové dráhy. Dcery vzpřímeně sedící v dámských sedlech jako přilepené, Nora a Hanna s vlajícími vlasy, na znamení toho, že jim ještě není šestnáct, takže jsou zralé pro svatební trh, ostatní čtyři s vysokými dámskými účesy. A mezi nimi on, Zdenko, zatímco Gina měla být odsunuta na okraj obrazu, jak sedí v kočáře. Zadal Reichmannovi tuto velikou zakázku, obrovský obraz pro zámeckou knihovnu, ten dobrý muž se však od minulého podzimu, kdy vytvořil různé skici, už jen omlouval. Obával se přísného soudu svého zadavatele, pokud jde o postoje koní a jezdců. V tom byl Zdenko neúprosný, třebaže výtvarnému umění ani trochu nerozuměl.

„To máš z toho,“ nadávala Gina. „Byl jsi k Reichmannovi prostě příliš kritický.“

„To také bylo nutné. Z obrazu má být přece patrné, jak dobře moje děvčata jezdí na koni, nebo snad ne?“

Zdenkovy dcery jezdily lépe než císařovna Sissi! Dej Bože, ať dojde věčné blaženosti, nebohá! Zdenko se rychle pokřižoval. Hrabě byl přesvědčen o tom, že vražda císařovny u Ženevského jezera byla pro monarchii špatným znamením. Od Hanny a Margit měl možná žádat víc, posílat je na turnaje, pak by možná byly stejně dobré jako jeho mingrelské dívky Alice, Ilona, Sita a Nora. Ano! To byl ten hlavní rozdíl: mingrelské nebo nemingrelské, srbské nebo festeticsovské, kavkazské nebo nudně evropské.

Mingrélie, země tisíce pramenů na černomořském pobřeží v západní Gruzii, byla do roku 1867 samostatným knížectvím. Až za kněžny Kateřiny Dadiani a jejího syna Mikuláše byla podřízena Rusku. Car Alexandr II. obdivoval královnu, poslední gruzínskou Dedopali, a nadmíru velkoryse odškodnil regentku pocházející z rodů Dadiani Čikovani. Rodina Čikovani vyhnala v 17. století rodinu Vardanidze, aby si přivlastnila knížectví v západní Gruzii. A aby toho nebylo málo: jedné studené lednové noci roku 1802 byl právoplatný dědic z rodu Vardanidze, který se před svými pronásledovateli skrýval v divokém Banátu na panství Gyülvész, zavražděn svým bratrancem z rodu Čikovani. Byla to krevní msta, jak si lidé od té doby vyprávěli s blaženou hrůzou. Dcerou zavražděného byla krásná Ifigenie. V Gyülvész poznala Jana Kinského, tehdy mladého poručíka od císařských husarů, a zamilovala se do něho. Bylo jí teprve patnáct. Aby se mohla za českého hraběte provdat, museli jí v papírech přidat jeden rok. O několik let později se mladí manželé přestěhovali do Čech, Jan se usadil u svého bratra Oktaviána, hlavy rodiny a majitele majorátního panství Chlumec. To bylo v roce 1849. Malému Zdenkovi, synovi Ifigenie, bylo tenkrát pět let, když dostal nový domov, a protože Oktavián alias strýc Taffy zůstal bezdětný, byl Zdenko adoptován jako dědic majorátu.

Zdenko si vzpomínal, že v době, kdy byla Nora ještě malé děvčátko, odhalil podobnosti mezi ní a jeho nade vše milovanou matkou. Dvanáctiletá dívka měla nejen mandlové oči barvy ebenového dřeva, ale také povahu a bezmála nevyčerpatelnou energii jeho gruzínské matky. Zdenko odjakživa upřednostňoval své šesté dítě. Také Taffy obdivoval svou švagrovou Ifigenii; a to nejen kvůli její kráse – převedl na ni i administrativní správu svých statků. Bylo to moudré rozhodnutí, protože Taffy byl ještě mnohem neposednější než Zdenko, šílenec, ztělesnění originálu aristokrata, výstředník ve světě beztak již bohatě osázeném dekadentními a zahálčivými podivíny. Nora, říkal si Zdenko, bude stejně zdatná jako její babička. Se zaujetím se o vše zajímala, byla velmi chápavá, nadaná na jazyky a ukázněná. Škoda, že s ní nemohl jednat jako s prvorozeným synem a nemohl ji učinit dědičkou a majorátní paní. Zakazoval to svěřenecký zákon.

„Nerozvalujte se tady tak, děti.“

„Ale Noro, nebyla přece na ty malé tak přísná.“

„Mám teď zodpovědnost, nebo ne? Mají sedět rovně? Mají správně držet příbor?“

Madam Tini povzdechla a snažila se čtyřletému Raovi otočit stříbrnou vidličku v ruce tak, aby byl rodinný erb nahoře. Tak teď to má za svůj nápad se zodpovědností. To nezkrotné a prostořeké stvoření, ta energická mladá dáma, přivede svou dominantností všechny k šílenství.

„Norberte, Ra, dávejte pozor! Pokecáte si námořnické oblečky!“ Noře se nová role líbila. Všechny kolem komandovat, metat hromy blesky, důrazně vraštit obočí a dělat vše, co k tomu patří. Ať to bylo při zábavě, hře na schovávanou nebo při hraní divadla, Nora vždy udávala tón, určovala, co se bude dít. To jí působilo radost, v takové roli se cítila dobře. Nyní očekávala, že tři malí sourozenci budou stejně samozřejmě jako při hraní poslouchat její příkazy. Neviděla rozdíl, její sourozenci ano. Především o dva roky starší Alici, která se právě vrátila od své kmotry, připadala Nora v roli náhradní guvernantky spíše směšná. Madam Tini si u dvanáctileté dívky zajisté všimla přirozené autority, kterou bude jednou tak nesmlouvavě vyzařovat, a doufala, že převzatá zodpovědnost přemůže Nořin vnitřní neklid, stejně jako vítr, který dnes ráno ještě proháněl spadlé listy po vysypaných cestičkách a přes den ustoupil prvním teplým slunečním paprskům.

„Hanno, prosím tě, dones mi mou knihu.“

„Kterou?“ zeptala se Hanna a zrudla až po uši.

„Generála Dourakina. Budu vám po jídle předčítat,“ poznamenala Nora. Hanniny rozpaky byly Nořin triumf. Věděla, že knihu vzala Hanna. Určitě ji strčila pod matraci. Hanna často brala Nořiny knihy a hračky a používala je jako zástavu, aby si vymohla, že se může zúčastnit hry, že nemusí sama uklízet, že dostane lepšího koně, protože Nora určovala téměř vše, co se týkalo Hannina života.

„Hanno, to znamená trestné body,“ řekla Nora přísně, když se Hanna vrátila s knihou. Mladší sestra si provinile sedla opět ke stolu a rýpala se v krupicové kaši.

„A co ty, Ra? Dojedl jsi…?“ ptala se Nora něžně. Ach, Ra. Byl ještě příliš maličký na panovačné výchovné metody své starší sestry. Světlovlasý barokní andílek s nejšibalštějšíma očima, jaké si umíte představit. Ani pořádně mluvit ještě neuměl.

„Prosím,“ a „Ra, tak už přece pojď,“ říkal čtyřletý capart s českým přízvukem služky Viktorie z jižních Čech.

„Pojď sem, maličký. Jak se daří tvé la reine d’Angleterre? Hop hop na koníčka. Vyskoč Noře na klín. A Norberte, ty si sedneš vedle mě, abys lépe viděl na ty kresby. Tak, kde jsme skončili?“

„Útěkem prince,“ řekl Norbert, který s podivnou důkladností dohlížel na to, aby Nora nevynechala jedinou kapitolu, jediný řádek.

Předčítání bylo jednou z oblíbených Nořiných činností. Také sourozenci měli rádi tyto společné hodiny. Při předčítání respektovali Nořinu autoritu. Chovala se přirozeně, ne tak afektovaně jako v roli guvernantky. V takových chvílích Nora působila dospěle.

„Cet hiver de 1856 était un des plus rigoureux qu’on eût vus depuis plusieurs années,“ začala Nora. Pak se ale zastavila a řekla: „Ne, budu vám tu kapitolu překládat do němčiny. Aspoň se při tom něco naučím.“

Hanna se zatvářila podrážděně. Byla ještě trochu rozladěná z toho, že byla Noře opět podřízená, že se proti své starší sestře opět nedokázala prosadit. Ona a oba chlapci uměli oba jazyky zhruba stejně dobře.

„Ne, francouzsky, prosím,“ brblala Hanna.

„Dobrá, tak tedy předčítat nebudu.“

„To není fér,“ vmísil se do hovoru Norbert. „Hanno, dej pokoj. Nechej Noru číst německy. Je to zrovna tak napínavé!“ Od té doby, co jim Nora četla příběh o komickém generálovi a jeho cestě Ruskem, nemohl sedmiletý chlapec ani spát. Snil o Petrohradu a o Moskvě, o saních tažených koňmi na Sibiři, o sněhu a ledu.

„Dobře, tak teď poslouchejte: Zima roku 1856 byla jednou z nejkrutějších zim za poslední léta. Padaly spousty sněhu. Když jsem šel, pokrývala mě ustavičně vrstva sněhu. Sníh padal tak hustě, že zavál cesty. Naštěstí je na Sibiři zvykem zarazit podél cest do sněhu dlouhé tyče, aby se lidé mohli orientovat, často je však vyrval orkán.“

Nora se zarazila, rychle a nesrozumitelně přečetla jednu větu francouzsky a pak překládala dále:

„Neztrácel jsem však odvahu, šel jsem dál, až nastala noc. Pak jsem si vyhrabal ve sněhu hlubokou díru, jeskyni na přespání.“

Norbert byl vyděšený, malý Ra kulil oči.

„Měl jsem příšerný hlad, moje zásoby byly vyčerpány. Do údů mi zalézala zima a pokračovat jsem mohl jen v bolestech. Často jsem klopýtal a padal do sněhu. Když už se zdálo, že upadnu nadobro, zahlédl jsem nedaleko ode mne světlo izby.“

„Co je to izba?“ ptal se Ra.

„Venkovská chalupa, darling.“

Nora četla a její mladší sourozenci naslouchali. Příliš brzy ovšem přišla Tini, aby odvedla děti ke studiu. Francouzská literatura, anglická konverzace. Do tří hodin se musí učit, pak je guvernantka pošle ven.

Do jízdy na koni, která začínala v šest, zbývaly ještě tři hodiny. Bylo zářivé májové odpoledne a svěží zeleň listnatých stromů lákala do lesa. Malý Ra směl také na procházku. Nora odhodlaně a rezolutně popadla ruku nejmladšího bratříčka. Ke čtyřem mladším sourozencům se dokonce připojila i Alice. Kdyby bylo po jejím, zůstali by sourozenci jednoduše ve velkém parku. V Chlumci však vedla regiment Nora. I přesto, že Nora byla o dva roky mladší než ona. Zavedené rozdělení rolí. Alice byla bezmocná a někdy plna zášti k sestře. V takový den, jako byl ten dnešní, kdy slunce prosvítalo bukovým listím, se však nikdo nechtěl hádat. Příroda byla omamná, vše kolem jen vířilo, les lákal a sváděl děti svým pohádkovým šepotem, stromovými domečky, úkryty, příběhy víl a trpaslíků, zkouškami odvahy a množstvím nepostižitelných tajemství. Praskání větviček pod dětskými botami, šoupání nohou po sametové mechové lesní půdě, volání kukačky a šveholení všech ostatních čilých obyvatel lesa, to vše dávalo křídla fantazii a ochraňovalo dětské duše.

Malý lesík u řeky byl zakletý kus země. Husté křoví se střídalo s kamenitými břehy, kde v mlází hnízdily kachny a husy. Všechno zde bzučelo a švitořilo. Děti chtěly u řeky chytat ryby na udice vlastní výroby, napřed ale bylo třeba vytahat červy z vlhké hlíny a najít dlouhé dřevěné tyče. Později si ryby upečou, aby měly co jíst, kdyby musely v lese zůstat a ukrýt se, protože nepřítel dobyl zámek nebo odtud drak vyhnal všechny dospělé osoby. Děti si chtěly postavit přístřešek v chráněném houští nebo blízko u vody, protože draci se vody obvykle bojí. Čím dále pochodovaly podél řeky a vzdalovaly se od domova, tím více se zaplétaly do svého odpoledního pohádkového světa. Však už si ve svém lesním domově poradí. Rozdělí hlídky, v nichž se budou střídat, dají jim do rukou vlastnoručně vyřezané zbraně a vybaví je potřebnými zaklínadly. Když to všechno nebude stačit, stále ještě mají vor, čtyři silné metrové kmeny, které se v případě potřeby dají skulit ze břehu do vody, jenom musí být člověk dost rychlý a hbitě na ně vyskočit. Tak mohou hravě setřást draka a jeho družinu.

„Ra, co to tam děláš?“ Pozdě. Nora se rozběhla, aby bratříčka zvedla. Zase zakopl, díval se pánu bohu do oken, přepadl přes pařez a přistál břichem na kamenech říčního břehu. Nora bratříčka utěšovala, utírala mu slzy z tváří, nabádala ho ke statečnosti. Zjistila, že Ra má rozbitá kolena a krvácí.

„Co teď budeme dělat?“ zeptala se Hanna, která k nim přistoupila.

„No co, Ra si prostě rány pomaže hlínou, tak si toho nikdo nevšimne,“ radila Nora.

„Proboha ne, Noro, v hlíně může být přece jed!“ mínila Alice.

„Vždycky jsme to tak dělali. Já už nejméně desetkrát, Alice, a jak vidíš, stále ještě žiju. Ani tobě to neuškodilo. Jen si vzpomeň!“

„Tenkrát to bylo něco jiného, ale teď už bych to neudělala. Ty na mě ovšem nedáš, Noro. Na nikoho nedáš.“

„Ale, Alice, no tak. Nerozčiluj se. Musíme domů. Papus už je určitě celý netrpělivý.“

Ra zvedl oči od svých kolen. Udělá, co Nora řekla. Koneckonců bylo menší zlo přijít domů zablácený než zraněný. Ra tedy sáhl do bahnité půdy říčního břehu a plnou dlaň hlíny si rozmazal na obě odřená kolena.

„Noro, je to tak dobře?“ ptal se statečně.

„Ano, mon petit, přesně tak. Tak je to dobré. Dej mi ruku a neplač, dobře?“

Pak běželi všichni domů. Nora daleko vpředu. Bude si muset zodpovědět, že se opozdila. Možné výtky se však nebála. Kdo ponouká ostatní k výletům, musí také skládat účty. A ona nepřestane mít nápady, kout plány, aby unikla jednotvárnosti života. Stejně jako papus. Proto jí v hloubi svého srdce příliš dobře rozuměl a ona byla jediná, kdo se ho nebál.

„Hergot ještě jednou. Kdepak jste, Noro?! Jak často ještě budu opakovat, že máte být dochvilní?“ Zdenko už čekal u domovních dveří.

„Ještě často, papusi. Čím častěji, tím lépe to účinkuje.“

Led už byl prolomen, Zdenkova následující věta byla mnohem mírnější: „Kdepak jste byli?“

„V lese. Zkoumat nové jezdecké cesty.“

„Ale máte zpoždění. Ať se to už víckrát nestane!“

„To nemůžeme vědět.“

„Noro, ty musíš mít vždycky poslední slovo,“ volal rozzlobený Zdenko za svou milovanou dcerou, zatímco Nora zmizela s ostatními v domě, aby se všichni bleskurychle převlékli do jezdeckých oblečků.

Nora, která si své poslední slovo nechtěla nechat vzít, ještě rychle nakoukla ven škvírou nedovřených dveří a než definitivně vyběhla po schodech nahoru, opáčila: „Nemůžu vědět, že papus už nemá co říct.“ A byla pryč, malá vítězka. Než všichni usedli na své koně, byla slovní rozmíška dávno zapomenuta.

Klapot kopyt na kočičích hlavách chlumeckých silnic, pak první klus rovnou do lesa. Nora doslova letěla na své plavé klisně, vychutnávala si rychlost, tělo koně, ten pohyb nahoru a dolů při klusu. Pak se jelo lesem, přes kmeny stromů a vodní příkopy a zase krajem po louce a podél polí. Jízda na koni působila jako droga, jako každodenní ujištění o dobrodružnosti života.

Po celý život se živíme zvuky a vůněmi dětství. Řehtání koní, vůně sena a ovsa, radost z prvních konvalinek v zahradě, vábnička chůvina svolávání, slůvko tak, když do zámku padla noc. To vše se Noře vryje do paměti. Také skřípání písku pod koly kočáru přijíždějícího na nádvoří, kroky na mramorové podlaze vstupní haly, jež jsou slyšet až do dětského pokoje, zvuky Mozartovy sonáty, kterou její nepříliš nadaná sestra přerušuje pokaždé na stejném místě. Melodie vyluzované naladěným klavírem působí velmi naléhavě i přes chyby ve hře, nebo právě kvůli nim. Ve vzpomínce splývají s chlumeckým vzduchem, barvami parku a prosluněnou zámeckou fasádou v jediný pocit, vzácný pocit bezpečí. Později, jednou na daleké Sibiři, si Nora do svého špinavého a studeného příbytku, vybaveného jen tím nejnutnějším, dá přinést starý rozladěný klavír, přestože její pobyt v Čitě nepotrvá dlouho, přestože bude muset vyřizovat docela jiné věci, nebude mít čas, a když si pak k smrti unavená a vyždímaná sedne k malému klavíru, bude mít příliš ztuhlé prsty, aby nechala zaznít jen zlomek toho, co normálně byla schopna z takového nástroje vyloudit. A přesto bude hrát. Každý den bude vracet tón dětství do svého bytí bez domova. Uprostřed první světové války v Čitě, daleko od všeho, co si uvykla od života dostávat, bude hrát Schumannovy Dětské scény a Chopinovy valčíky, stále dokola, umíněně, až z ní spadne veškerá touha po tom, co už dlouho postrádá.

Ve svých dvanácti letech o tom nemá tušení. Bude teprve hledat svou cestu, potkávat vzory a učitele a bude si muset zvolit úkol. Ještě neví nic o nenadálých a dramatických změnách, které rozhodnou právě o jejím životě. Zatím je Nořin svět neporušený a já hledám ve skleněné kouli jejího dětství zvraty, důvody jejího přání opustit tento neporušený svět.

2 

Byl chladný listopadový den roku 1903. Na loukách ležela mlha a bylo cítit zetlelé listí. Možná se do odpoledne ukáže slunce a vydá trochu tepla, právě tolik, aby při jízdě na koni nečervenal nos. Nora strávila dopoledne na správě statku, třídila poštu a do dopisu svého otce Bertě von Suttner vpašovala malý lísteček. Čtrnáctiletá dívka, celá rozrušená, pak utíkala za madam Tini.

Milá teto Bertho, stálo na lístečku. Ještě nikdy jsme se neviděly, ale tolik si přeji, abys nás někdy přijela navštívit. Třeba budeš mít čas o Vánocích. Dostaneš letos Nobelovu cenu míru? V listopadu je tady taková nuda a já bych se Tě ráda zeptala na tolik věcí. Od dětství na tebe myslím a chci Tě poznat. Nezlob se na papuse za jeho dopis, on to tak nemyslí. Upřímně se těším na Tvou návštěvu a zůstávám Tvá praneteř Nora.

„Co když ten dopis nedostane, Tini?“

„Copak jsi napsala na obálku?“

„Bertha von Suttner, baronka Bertha von Suttner.“

„A adresa?“

„Nějakou ulici ve Vídni. Stejnou, jako je adresa odesilatele na dopise od tety Berthy.“

„Tak to teta dopis určitě dostane. Musíš být trpělivá. Vždyť musí nejdříve na poštu.“

Trpělivá, trpělivá… Jestli Noře něco chybělo, tak to byla trpělivost. Ve čtrnácti člověk prostě nemá trpělivost, říkala si a v duchu dodávala: A já nebudu mít trpělivost nikdy. Nikdy. Na to je život příliš krátký. Znělo to přemoudřele, ale bylo v tom něco jiného. Nora byla tak plná energie a žízně po životě jako někdo, kdo ví, jak krátký čas je mu vyměřen pro tento svět.

Papusova odpověď na prosbu tety Berthy byla nezdvořilá, přesněji řečeno to byl políček, přemítala Nora. A ona té katastrofě nemohla zabránit. Bylo naivní myslet si, že teta Bertha – vlastně to byla Nořina prateta – nebude svému synovci zazlívat jeho příkrá slova. Bylo naivní domnívat se, že její lísteček bude mít nějakou váhu. Když teta Bertha nepřijede, zavinil to papus, zlobila se.

Místo tety čekali odpoledne návštěvu Auerspergových. Nora protahovala jméno sousedů – Auuuersperg – a obracela přitom oči v sloup. Kdyby s nimi aspoň přišel Franzi a šel s ní jezdit na koni!

„Norinko, neměla jsi někdy panenku Berthu?“ snažila se guvernantka Noru povzbudit.

„Ano, ještě pořád sedí v poličce na knihy nad mou postelí.“

Bertha byla Nořina milovaná panenka. Kulaťoučká, prsatá a tak veselé mysli jako růžolící pradleny z pohádkových knih bratří Grimmů. Teta Bertha byla dcerou polního maršála, poručíka Františka Josefa Kinského, bratra Zdenkova dědečka Leopolda. Byla dobrosrdečná, tak jako la reine d’Angleterre, přitom ale stejně mohutná jako Nořin otec, její jen o rok mladší synovec prvního stupně. Alice se smála, když Nora pojmenovala panenku s ježatými vlasy v károvaných pumpkách po tetě Bertě.

„Vždyť ta panenka je muž.“

„Muž? Ne, Alice, to je hloupost.“ Nora to věděla lépe.

„Je to žena nebo přinejmenším něco podobného, taková, která všechno umí a všechno, co chce, také dostane.“

To vždycky říkali o tetě Bertě, a proto po ní Nora svou panenku pojmenovala.

„Jmenuje se Bertha a basta!“ osopila se Nora na starší sestru.

Občas se Nora s Berthou posadila na nejvyšší schod a křičela, že ona a Bertha budou tady nahoře sedět tak dlouho, dokud ona – Nora – nedostane, co chce. A když to neúčinkovalo, chytla panenku za vlasy a zlostně do nich odříkávala zaklínací formulky. „Když něco chci, tak to chci. Memi uvidí, co se stane, když mě nenechá.“ A zatímco jí po tvářích stékaly široké potůčky slz, vyklouzly z jejích sevřených rtů věty jako: „Tak si tady nahoře holt posedím, budu brečet, nebudu jíst, nebudu spát, nebudu dělat nic, jen řvát a šklebit se.“ Trucování, to byla její síla a její útěcha ve smutných chvílích.

Bertha už měla nějaké roky, její hadrové tělo bylo od slzí a upocených rukou své „mámy“ umazané, polovinu vlasů časem vyškubaly nervózní dětské prsty. Bertin význam však stopami dětského sebeprosazování neutrpěl – naopak. Nora jí vyprala pumpky a od té doby, co už si nehrála s panenkami, seděla Bertha na Nořině poličce s knihami. Bertha se stala strážkyní Nořina myšlenkového a čtenářského světa. Střapatá a důvěrná seděla nyní vedle knih z Bibliothèque rose, románů pro mládež, všech milovaných svazků o dalekých zemích a dobrodružných příběhů, jako jsou třeba Gulliverovy cesty. Bertha nejen že hlídala knihy, ale – a to byl tajný pakt mezi ní a Norou – věděla o myšlenkách, snech a touhách, které všechny tyto knihy vyvolaly u své čtenářky. Než Nora večer zhasla světlo, většinou se ještě krátce na Berthu podívala. Po Bertině hezkém panenkovském obličeji přeběhl vědoucí úsměv. Tak to Noře připadalo, zejména tehdy, když její myšlenky, popohnané večerní četbou, zase jednou vyrazily do neznámých, vzrušujících končin.

Nedávno stála na Nořině poličce také jedna z Bertiných knih, hřbetem dozadu, aby nebylo vidět, že čtrnáctiletá dívenka odcizila román ze zámecké knihovny. Byl to takzvaný ženský román, lehká četba, avšak velmi kritická ke konzervativismu vládnoucích tříd, poživačnému životu lidí z vyšších společenských vrstev a výchovou vštípené zabedněnosti dcer z vyšší společnosti. High Life nebyla právě kniha, jakou by rodiče své dobře opatrované čtrnáctileté dceři doporučili jako četbu, o to však byla pro Noru napínavější.

Chtít něco změnit na světě – co je to za opovážlivost?! četla v ní Nora. Svět, který je tak krásný, spořádaný, tak harmonický, posvěcený tradicí a řízený boží prozřetelností! A ctnostný! Copak my, představitelé statu quo, neoplýváme ctnostmi? Loajalita, zbožnost, statečnost, obětavost, láska k vlasti: to vše je pro nás běžné… Tak nám dejte pokoj s vaší věčnou touhou po změnách a s vaším obviňováním…

Nora nerozuměla každému slovu, ale ironická kadence vzbudila její zájem o tetu. Jak to myslí s tou touhou po změnách? Dělá si legraci, nebo ne? A co je, prosím vás, status quo? Nora zůstala se svými otázkami sama. Vždyť nikdo nesmí vědět, že tu knihu vzala a četla si v ní. V létě ji objevila v knihovně, když bylo tetě Bertě šedesát let. Všechny noviny o ní otiskly krátké články. Také v Pražském večerníku, který se povaloval u papuse v úřadu pro finanční správu a do kterého Nora vždycky ráda nahlížela, když pomáhala v kanceláři na správě statku, chválili tetu za její četné zásluhy a psali o tom, že byla navržena na Nobelovu cenu míru. Nora o tom nevěděla téměř nic.

„Co je vlastně Nobelova cena míru?“ ptala se matky.

„Velké vyznamenání. Teta Bertha ji takřka spoluzaložila, protože ona a Alfred Nobel byli přátelé.“

„A kdo je to, memi?“

„Alfred Nobel vynalezl dynamit. Bertha ho pak ale přesvědčila o ničivých účincích vynálezu, a tak Nobel věnoval své peníze na mír, na tuto cenu.“

„Proto jí papus říká mírová Bertha?“

„Ano.“

„Hm.“ Nora chvíli přemýšlela. „Papus si z ní ale dělal legraci.“

„Můj darling, to je složité. Nemyslel to tak.“

„Ale ano, myslel,“ řekla Nora a dupla. „A proč se jí říká ,rudá Bertha‘?“