Luděk Kubát 

NIKDO NEMUSEL ZEMŘÍT 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Luděk Kubát, 2023 

Obálka © Ivana Dudková, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1050-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-1051-9 (mobi)

Věnováno Vladimíru Mikulášovi, jeho manželce Denise, Gabíkovi a Samíkovi 

1 

„Člověče, ty vypadáš,“ zhrozil se Jan Rauf při pohledu na svého parťáka Radka Lomského, který právě dosedl na sedadlo jejich obrněného vozu, s nímž rozváželi peníze do bankomatů. „Zombík hadr, nechceš si radši vyměnit šichtu?“ zeptal se, než nastartoval.

„To bude dobrý,“ odmítl mladší z mužů. „To ty zatracený zavináče, problil jsem celou noc. Moc jsem toho nenaspal, ale dopoledne vydržím, pak máme pauzu a já se snad trochu prospím. Radši už jeď, ať to máme za sebou.“

„No když myslíš,“ pokrčil Jan Rauf rameny a vyjel z podzemní garáže, kde jim zaměstnanci banky před malou chvílí naložili do vozu přenosné trezory s penězi.

„Takže vezmem nejdříve Klášterec a na zpáteční cestě Kadaň, Chomutov a nakonec zavezeme Louny, potřebuju si tam něco zařídit,“ pohlédl na kolegu, se kterým to táhl už skoro šest měsíců, jestli nemá něco proti.

Odpovědi se však nedočkal. Navzdory přísným předpisům Radek zavřel oči a asi se rozhodl nahnat každou probdělou minutu.

Objeli kadaňské náměstí, pak černý vůz minul františkánský klášter a klikatými zatáčkami zamířil do nedalekého Klášterce nad Ohří.

„Co to má zase znamenat?“ rozčílil se Jan, když kousek před mikulovickým kamenolomem spatřil červenobílou závoru přetínající silnici. „To nám nikdo nehlásil. Zavolám ústřednu, co se děje.“

„Neblbni, Honzo,“ snažil se jej uklidnit Radek, který procitl. „Vem to přes bejvalej Vernéřov, napojíme se na karlovarskou výpadovku a v Klášterci budem stejně, jako bysme jeli tudyma.“

„Já nevím,“ ošíval se Rauf, který tomu velel, „aby z toho nebyl průser.“

„Prosím tě,“ mávl Lomský rukou, „nikdo se to nedozví, radši jeď.“ A znovu zavřel oči.

Jan Rauf se ještě několik okamžiků rozhodoval, ale nakonec mladšího kolegu poslechl. Pár metrů zacouval a zabočil doprava na asfaltovou silnici lemovanou z obou stran hustým stromovím.

2 

Vypadalo to, jako by armáda malířů sbalila svá fidlátka a rozprchla se po stráních a vrcholcích Krušných hor. Výtvarníci vymačkali na dřevěné palety obsah tub a na listy stromů začali nanášet nepřebernou barevnou škálu. Mícháním základních barev vznikaly tisíce odstínů, které umí vymalovat jen podzim. Pohled to byl doslova dechberoucí.

Už od dob gotických mistrů jest známo, že absolutní černá a absolutní bílá se v přírodě nevyskytují, ale to nyní neplatilo.

Nadpozemsky bílé vlasy rozhozené na barevném spadaném listí a potřísněné teď už zasychající krví tu poučku vyvrátily.

Impresionistické cákance barev na listech rozložitých dubů, gigantických buků a něžných bříz a stejně tak křiklavě barevné podzimní bundy skupinky dětí, vedené paní učitelkou, dotvářely dopolední idylku na lesní cestě, která se vinula nad vesničkou Útočiště.

Prvňáci, takže dítka ještě plná elánu, se jako kuřata kolem kvočny drželi mladé učitelky a naslouchali výkladu.

Pouze chlapec v modré bundičce trochu zaostával, zatímco jeho spolužáci udělali kroky dva, on jen jeden.

Když zjistil, že skupinka je už dost daleko, zapadl za zaparkovaný automobil a s úlevou si rychle rozepnul poklopec.

Bylo to jen taktak, oddechl si a jeho zrak padl na hromádku hnědé srsti.

Fuj, hrklo v něm.

Byl sice zvědavý, ale podívat se blíž nešel.

Rychle si zapnul zip a pelášil za skupinkou, ke které se nepozorovaně připojil.

3 

Když jsme oslavili Markétiny a Martinovy druhé narozeniny, navrhl jsem Šárce, že se klidně může vrátit do práce, kterou milovala, a já si je vezmu na starost. Zatímco ona stíhala zločince, já přebaloval, vařil a připravoval obě děti na radosti a strasti jejich dalšího života.

Jelikož oba naštěstí zdědili spaní po mámě, měl jsem i na svou práci dost času. Jen co se najedli, ulehli a já mohl zasednout za malířský stojan a věnovat se práci, která byla vlastně mým koníčkem.

Dost často si děti, zatímco já maloval, hrály v ateliéru, a když objevily tužky a pastelky, hodiny jsem o nich skoro nevěděl.

Také jsme měli dvě pomocnice. Z mého prvního manželství dceru Lucii, která bydlela se svou partnerkou Bárou v nedaleké Kadani. Kdykoli jsme zavolali, jedna nebo druhá přijela a o prcky se postarala.

Nyní, když Markéta s Martinem začali chodit do první třídy a já mohl nerušeně, jen co jsem je odvezl do školy, celé dopoledne tvořit, se někdy stávalo, že jsem jejich přítomnost postrádal a těšil se, až si je po obědě vyzvednu.

Stejně tak dnes.

V jednu hodinu jsem vymáchal štětce v terpentýnu, osušil je a zasunul do porcelánového džbánu.

Hodil jsem na sebe něco čistého, seběhl po schodech, nasedl do našeho minibusu, který jsme zakoupili, když se naše rodina rozrostla, a po pár minutách zastavil před školou.

Se Šárkou jsme byli domluveni, že první rok je budeme vyzvedávat, ale od druhé třídy je naučíme chodit domů pěšky. Sice to z domova není daleko, ale přece jen musejí přes pár přechodů a my nechceme riskovat. Já za sebe ale vím, že je budu nějaký čas stejně tajně sledovat, jestli dodržují, k čemu budou oba dva cepováni. Holt už jinej nebudu.

Hoši z Pink Floydů bourali zeď, já s přivřenýma očima naslouchal a vzpomínal, jak jsem si jejich vinyl zakoupil v osmdesátých letech na černé burze a pak prchal Stromovkou před příslušníkem SNB, a když už mi docházel dech, vynořila se z jedněch dveří v pražské čtvrti Bubeneč čísi ruka a vtáhla mě dovnitř.

Za několik okamžiků příslušník přesupěl a zmizel neznámo kam.

Já pak seděl v útulném pokojíku, přede mnou hrnek horkého čaje a bělovlasý stařík proti mně nadšeně tleskal ručičkama, jak těm hajzlíkům vytřel zrak. Jen díky němu tento skvost stále zaujímá přední místo na poličce, a ač gramofon už nevlastním, zůstane tam až do konce mých dnů.

Konečně se objevily dvě postavičky, na které jsem čekal. Jako poslušný rodič a řidič jsem vystoupil z vozu a s úklonou otevřel dveře. Markéta se jako vždy také uklonila, ale Martin zapadl do sedadla s nasupenou tváří.

„Nějaká kule?“ zeptal jsem se ho při cestě domů. Jen zavrtěl hlavou a hleděl přes sklo na ubíhající krajinu.

Nechal jsem jej raději na pokoji, však on se jako vždy nakonec s problémem svěří.

„Tak, pokud jsou úkoly, šup do pokoje a já vám je pak zkontroluju,“ zavelel jsem, když jsme dorazili.

Od jisté doby totiž nehodlám při jejich domácích úkolech asistovat, neboť bych je musel oba přerazit. Zvláště Martina, který je levák a obkreslování nadepsaných písmenek mu dělá dost potíže.

Takže je nechám úlohy vypracovat, jen jim je potom podepíšu a zbytek je na Šárce, když se vrátí domů. Ať si holka taky užije.

Zatím jsem si udělal další kávu a čekal, až se ukáže první. Vždycky se nejdřív dostavila Markéta, ale tentokrát se přišoural Martin.

Předložil mi sešit, já přelétl stránku, souhlasně přikývl, jelikož se o něco zlepšil, a podepsal jsem se.

Martin se posadil vedle mě a soustředěně hleděl před sebe.

„Tak povídej,“ vyzval jsem ho.

Asi o tématu přemýšlel už dlouho, protože se hned zeptal.

„Tati, přijdou psi do nebe?“

„Cože?“ podíval jsem se na něj překvapeně. To jsem tedy nečekal.

„No, jestli existuje pro zvířata něco podobného jako pro lidi. Ten tvůj kamarád, farář František, říkal, že Bůh…“

„Ježíšikriste,“ přerušil jsem ho, „Bůh neexistuje.“

„Tak proč říkáš ježíšikriste?“ upřel na mě nevinné oči.

Počítal jsem pomalu do deseti a přemýšlel, jak mu to vysvětlit.

Já od doby, kdy byla před třiceti roky zavražděna moje první žena Romana, v Boha nevěřím, neboť pokud existuje, nechápu, proč tomu nezabránil, a nevymluvil mi to ani František.

„A co maminka Lucky? Tu si vzal k sobě, ne?“ dorazil mě.

Raději jsem zavřel na chvíli oči.

„Tati,“ nedal se Martin odbýt, „kam teda ta zvířata přijdou?“

Asi si budu muset s Františkem vážně promluvit.

„Martine, asi tě nepotěším,“ odpověděl jsem, „ale podle mě nikam. Umřou a…“ Sakra, jak to mám šestiletému dítěti vysvětlit, že pak už nic není?

„Proč se vůbec ptáš?“

„Já jsem viděl jednoho psa, jak chudák ležel nataženej v lese, celej od krve.“

„Cos dělal, probo…“ zas mi tam ten nahoře automaticky naskočil, „v lese?“

„S paní učitelkou,“ vysvětlil mi a pak vyprávěl, jak potřeboval na malou a toho psa uviděl.

„Doufám,“ vyděsil jsem se, „žes na něj nešahal. Třeba měl vzteklinu.“

Ujistil mě, že ne.

Asi bych to měl nahlásit, napadlo mě, co kdyby se opravdu jednalo o vzteklinu.

„Nemám jet s tebou?“ zeptal se Martin, když mi vysvětlil, kde pes leží.

„To nebude potřeba,“ odmítl jsem jeho nabídku. „Za chvíli se vrátím.“

Zlatý oči.

Za kapličkou před Útočištěm jsem odbočil na lesní cestu a u nově vybudovaného odpočívadla zaparkoval.

Natáhl jsem si gumové rukavice a z kufru vozu vytáhl velký igelitový pytel.

Martin si nevymýšlel, za hustým křovím jsem objevil hnědou hromadu chlupů. Stářím nebo vzteklinou, jak jsem se obával, určitě nezašel. Podle hluboké rány na hlavě ho nějaký hajzl udeřil klackem nebo něčím podobným. Krev zasychající na chlupech ještě neměla tmavě hnědý odstín, takže jsem usuzoval, že tu neleží dlouho. Raději ho odvezu domů, a až se vrátí Šárka, zajedu na veterinu, kde pracuje naše známá doktorka, a domluvím se s ní, co s tělem.

Rozevřel jsem igelitový pytel a uchopil psíka za zadní nohy. Když jsem ho zasouval dovnitř, padl mi zrak na obojek a telefonní číslo na něm. Pravděpodobně majitelovo.

V duchu jsem si opakoval těch devět čísel a psa do pytle uložil. Sundal jsem si rukavice, vyňal svůj mobil a naťukal do něj čísla.

Polilo mě horko, když jsem zaslechl vyzváněcí melodii, která se vzápětí ozvala. Ctirade, do čeho ses zase zamotal, blesklo mi hlavou, když jsem s mobilem v ruce spěchal za tou melodií a říkal si, ať najdu jenom ten zatracenej přístroj.

Ten, o jehož existenci jsem před nějakou chvílí pochyboval, mě nevyslyšel.

4 

„Teď s tebou, Ctirade, nemůžu mluvit,“ zašeptala Šárka a zavěsila. Nedal jsem se odbýt a zavolal jí znovu.

Marně. Nebrala.

Stejně tak mě ignoroval Beránek i Vrána.

Asi jim ta další frčka, kterou dostali, a myslím si, že i díky mně, stoupla do hlavy.

Tak to tedy ne.

Poslal jsem Šárce SMS.

Jen co si přečetla moji zprávu, uráčila se zavolat.

„Ctirade,“ ozval se v mobilu dost naštvaný hlas, „děláš si srandu?“

„Bohužel, Šárko,“ řekl jsem vzrušeně. „Je to stará babička.“

Zřejmě se s někým dohadovala a pak vzkázala, že mám počkat na místě, že do půl hodiny dorazí s kapitánem Beránkem. A nemám na nic sahat.

Jako bych to nevěděl.

Vrátil jsem se zpátky na cestu a posadil se na lavičku uvnitř odpočívadla, které tu myslivci před nedávnem vybudovali.

To bude zase sousto pro Beránka, říkal jsem si. Podle něj bych se měl z města odstěhovat, a to hodně daleko. Nejlépe na Saharu, kde připadá na jeden kilometr čtvereční jeden beduín, takže je vysoce nepravděpodobné, že bych se přimotal k nějakému mordu. Ale po chvíli dodal, že v mém případě si není až tak jistý.

Chápu ho, ale já přece nemůžu za to, že mám nějaký dar, o který mimochodem vůbec nestojím, že tu a tam při svých toulkách na nějakou mrtvolu narazím.

Trvalo víc než půl hodiny, než jsem zahlédl Beránkovo auto a za ním stříbrný policejní vůz.

Vstal jsem, seběhl k silnici a zamával.

Kapitán vystoupil a se Šárkou počkali, až se k nim z druhého automobilu připojí policejní lékař a dva technici s kufříky.

„Kde je?“ zavrčel, když jsem k nim seběhl.

„Taky vás rád vidím, konstáble,“ usmál jsem se co nejsrdečněji.

„Já to tedy říct nemůžu,“ odsekl. Všichni si navlékli bílé rukavice a vydali se směrem, který jsem jim ukázal. Za pár minut se Beránek a Šárka vrátili ke mně, zatímco lékař ohledával tělo.

„Tak povídejte,“ řekl Beránek unaveným hlasem. „Co jste tu zase dělal?“

Začal jsem jim líčit, co jsem se dozvěděl od Martina, který nalezl tělo psa.

Šárka si viditelně oddechla, když se dozvěděla, že zůstalo pouze u toho nebohého zvířete. Ovšem kapitán Beránek zamumlal něco v tom smyslu, že jablko nepadá daleko od stromu a malý Karafiát kráčí ve stopách svého zvědavého otce.

Mlčky jsem to přešel.

Jeden z techniků přiběhl a podal Beránkovi černé pouzdro.

„Měla ho v kapse,“ oznámil a vrátil se zpátky.

„Johana Líčková,“ řekl, když z pouzdra vyndal občanský průkaz.

„Tu já znám,“ vyhrkl jsem. „Učitelka. Měli jsme ji na základce.“

„Osmdesát roků,“ dodal Beránek a podíval se na mě.

„Jo, to souhlasí,“ přikývl jsem. „Měla by bydlet tady v Útočišti, jestli se nemýlím.“

„Myslíte, že byste ji mohl identifikovat?“ zeptal se.

„Nepraští to s vámi?“

„Kdyby jo,“ odpověděl jsem, „ať mi dýchání z úst do úst provede Šárka. Vy to, kapitáne, raději nezkoušejte.“

„Buďte bez obav, mistře,“ prohodil Beránek a vyzval mě, abych ho následoval.

„Doktore,“ oslovil kapitán holohlavého muže, který zřejmě dokončil předběžnou obhlídku, „mám tady experta na vyhledávání nebožtíků, pokusí se ženu identifikovat.“

„Jo, klidně,“ odvětil, „já jsem tady skončil.“

Že bych byl dvakrát nadšený, se říct nedá, ale přece se před Beránkem neztrapním. Měl bych to na talíři pěkně dlouho.

Žena ležela na zádech a nebýt krví slepených vlasů, vypadala by, jako by spala.

Přistoupil jsem blíž a chudinku bývalou paní učitelku jsem poznal.

„Je to paní Líčková,“ otočil jsem se na Beránka.

„Tak pojďte,“ řekl kupodivu normálním hlasem.

„Vrátíme se.“

„Co děti?“ zeptala se Šárka. „Jsou doma?“

Přikývl jsem, plný smutku nad smrtí učitelky, kterou jsme jako děti měli opravdu rádi.

„Radši už jeď, nenechávej je dlouho samotné,“ vyzvala mě a Beránek souhlasil.

Za jiných okolností bych oponoval, ale dneska jsem se nebránil.

„Co s tím psem?“ zeptal jsem se a ukázal na pytel.

„Vezmeme ho s sebou,“ odpověděla Šárka. Zamával jsem jí a zamířil k autu.

„Možná se večer stavím,“ zavolal na mě ještě Beránek.

Tak to mě zase čeká práce u plotny.

„Co nám, doktore, povíte?“ otázal se Petr Beránek policejního lékaře, na jehož lebce se nevyskytoval jediný vlas, a proto se mu přezdívalo Kojak, a on se tomu ani moc nebránil.

„Podle předběžného ohledání byla žena zastřelena a ožehnuté vlasy napovídají,“ ukázal doktor prstem, „že se zbraň při výstřelu nacházela pár centimetrů od hlavy. Jiná zranění jsem zatím nenašel, chytřejší budeme až po pitvě.“

„Co čas?“

„Řekl bych tak mezi devátou až jedenáctou hodinou.“

Budeme se muset zeptat mladého Karafiáta, v kolik hodin našel mrtvého psa, pomyslel si Beránek.

„Máte něco vy?“ obrátil se na techniky, kteří stáli nad tělem a o něčem se dohadovali.

„Oběti chybí bota na levé noze,“ odpověděl starší z dvojice. „Tu jsme objevili asi dvacet metrů od těla a podle špinavé ponožky všechno nasvědčuje tomu, že žena před pachatelem prchala, botu ztratila a tady… vidíš, Petře,“ ukázal na odřené koleno staré ženy, „zakopla a pachatel ji nemilosrdně odpravil.“

„Co zbraň?“ zeptala se Šárka.

Technik ukázal na doktora. „Kulka zůstala v hlavě, takže až ji na soudním vydolují, budeme vědět.“

„Nábojnice?“

„Nenašla se. Zatím. Ale jestli měl revolver, tak zůstala uvnitř. Pokud to byla pistole a on věděl, kam dopadla, určitě ji sebral. Ale jak vidíš,“ opsal rukou kruh, „je tu dost spadaného listí, takže si budeme muset přivézt detektor kovů, a jestli tu nábojnice zůstala, určitě ji najdeme.“

„Tak prosím tě, zavolej ihned klukům, ať ten krám přivezou,“ přikývl Beránek. „Hele, havrani,“ ukázal na černé auto, které se šplhalo lesní cestou.

„Já jim volal,“ prohlásil Kojak.

„Máš hodně práce?“ zeptal se opatrně Beránek.

„Jako bys to nevěděl,“ utrhl se na něj lékař. „Plnej mrazák.“

„A kdy se na ni…“

„Zítra,“ nenechal ho Kojak domluvit a vydal se rychle k černému vozu, aby nemusel poslouchat Beránkovy litanie.

„Vy tu, hoši, počkejte na ten detektor,“ obrátil se na techniky Beránek, „my se zatím poohlédneme, kde paní učitelka bydlela.“

Zatímco spolu se Šárkou zamířili k prvním domům vsi, technici začali barevné listí prohledávat ručně. Co kdyby měli štěstí a nábojnici našli dříve, než se dostaví jejich kolega, a tak by tu nemuseli trčet kdovíjak dlouho.

„Petře, podívej,“ Šárka kývla na čtyři automobily. Zřejmě patřily zahrádkářům, jejichž parcely se nacházely pod lesní cestou vedoucí do Útočiště. „Měli bychom se jich zeptat, jestli si něčeho nevšimli nebo neslyšeli výstřel.“

„Určitě,“ souhlasil Beránek. „Ale nejdřív se mrkneme na barák té zavražděné.“

„Budeme se muset někoho zeptat, kde Johana Líčková bydlí,“ obrátila se Šárka na Petra, když prošli kolem prvních domků.

V prvním ani ve druhém stavení neuspěli. Až ve třetím měli konečně štěstí.

Otevřela jim starší paní s rukama od mouky. Nechtěli dělat zbytečný rozruch, a tak raději neříkali, že jsou od policie. Pouze se představili a zeptali se, kde bydlí paní Líčková.

Žena se na ně podezřívavě podívala.

„Heleďte, vy dva,“ vysunula dolní čelist, „jestli jdete něco nabízet, tak koukejte mazat, nebo zavolám policajty.“

„Ne, nebojte se,“ snažila se ji Šárka uklidnit. „Rozhodně nic nenabízíme.“

„Jen aby,“ řekla stařenka nedůvěřivě. „Známe to, člověka do něčeho uvrtáte a pak nastanou problémy. Taky jsem jednou naletěla.“

„Opravdu nemáme s těmi lidmi nic společného,“ odpověděla Šárka, „jen potřebujeme vědět, kde paní Líčková bydlí.“

„Támhle,“ ukázala zamoučenou rukou k domku naproti a zabouchla za sebou dveře.

„Děkujeme,“ zavolala Šárka přes dveře a přešla s Petrem silnici.

Bílá ruka od mouky odhrnula záclonu a sousedka dvojici bedlivě pozorovala. Když zvědavé oči spatřily, jak muž v tmavém saku zvoní na domovní zvonek a poté bere za kliku dveří, které se otevřely, vrátila záclonu rychle na místo.

„Je otevřeno,“ řekl Petr udiveně a nakoukl dovnitř.

„Halo, je tu někdo?“ zavolal. „Tady policie.“

Když se nedočkali odpovědi, navlékli si rukavice a vešli dovnitř.

V přízemí nakoukli do malé kuchyně a obývacího pokoje. Všude čisto a uklizeno. Pak vystoupali do prvního patra a zběžně prohlédli dva pokojíky. Nikde živá duše.

„Asi tu bydlela sama,“ usoudila Šárka a oba se vrátili dolů.

Vstoupili do obývacího pokoje a rozhlíželi se kolem. Vše nasvědčovalo tomu, že tu bydlí starý člověk. Háčkované dečky, starodávný porcelán, na stole ve skleněné míse umělé ovoce a na stěnách spousty školních fotografií a na všech poznali bývalou paní učitelku. Nejstarší fotografie pocházela z roku 1960.

„Není to náhodou Ctirad?“ zeptal se Petr a ukázal na černobílé foto, na kterém se skvěl nápis: Školní rok 1976–1977.

„A víš, že máš pravdu?“ souhlasila Šárka, když se podívala zblízka.

„Má pěkně odstátý uši,“ zasmál se kapitán a z výrazu v jeho očích bylo znát, že se na to při nejbližší příležitosti Ctirada zeptá. „Chudák,“ dodal.

„Náhodou,“ bránila Šárka svého muže, „má moc pěkný uši.“

„Asi přišitý.“

„Podívej,“ změnila Šárka radši téma a ukázala na jedinou fotografii, která zachycovala učitelku Líčkovou, kterou držel okolo ramen mladý muž.

Pak ji vzala do ruky a upřeně na ni hleděla.

„Myslím, Petře, že máme problém,“ podala Beránkovi fotografii.

„Velkej problém!“ Beránek vypustil vzduch z plic.

Než se zase stačil nadechnout, rozrazily se dveře a ozval se křik.

„Policie, policie, lehněte si na břicho a dejte ruce za záda!“

Oba udiveně pohlédli na strážmistra Dlouhého držícího v rukou pistoli. Za ním se zbraní v ruce napochodovala strážmistryně Veronika Bělunková.

„Co blbnete?“ zařval Beránek. „A dejte zbraň dolů, ještě se postřelíte.“

„Co… co… to znamená?“ zablekotal Dlouhý.

„To se snad ptám já,“ kroutil Beránek hlavou.

„Dostali jsme hlášení,“ odpověděla Veronika, zastrkujíc si zbraň do pouzdra. „Prý se dvě individua vloupala tady do baráku, tak jsme nemeškali a jeli to prověřit.“

„To byla ta bába od vedle,“ dovtípila se Šárka. „Určitě nás špehovala. No vlastně si za to můžeme sami.“

„Budeme muset napsat hlášení?“ zeptal se Emil Dlouhý a Beránek se chytil za čelo.

„Tak nemusíme,“ oddechl si strážmistr.

„Radši už jeďte,“ vyzvala je Šárka a sebrala z podlahy fotografii, kterou Beránek upustil.

„Šárko, zavolej Jardovi,“ poprosil Petr, „zůstal u té krádeže peněz, a řekni mu, co jsme našli.“

5 

„Tak pane Raufe,“ pobídl kapitán Jaroslav Vrána bledého muže v černé uniformě sedícího za dlouhým stolem v kanceláři majora Jurkoviče. „Zopakujte znova, jak došlo k přepadení vašeho vozu.“

Jan Rauf s ovázanou hlavou rozhodil bezmocně ruce, ale když viděl výraz v majorově tváři, povzdychl si a dal se do vyprávění.

„Normálně jsme převzali v bance peníze a chtěli jako vždy naplnit bankomaty, které zavážíme.“

To, že jeho parťák nebyl ve své kůži, raději zamlčel.

„Nejprve Klášterec a pak Kadaň.“

„Prečo jste najprv peniaze nedali do tiech bankomatů v Kadani?“ zeptal se major.

„Děláme to takhle odjakživa,“ odpověděl Rauf.

„Tak pokračujte dál.“

„Do Klášterce jsme jeli obvyklou trasou,“ začal rychle Rauf, aby už měl od těch zatracených policajtů pokoj, třebaže tušil, že tak brzy odtud nevyleze. A pak nastane další martýrium ve firmě. „Zádrhel ovšem nastal před mikulovickým lomem, silnice byla zatarasená závorou, jakou používají cestáři, když silnici opravují. Chtěl jsem zavolat do firmy, jestli neví, co se děje, ale Radek navrhl, že bychom se neměli zdržovat a vzít to silnicí vedoucí přes bejvalé Mikulovice.“

„Říkáte, že to navrhl Lomský,“ zopakoval Vrána.

„Nebyl jste to vy?“

„Přísahám,“ vykřikl Rauf, „opravdu to byl Radek.“

„Dejme tomu. A dál?“

„Když jsme ujeli asi půl kilometru, Radek se chytil za břicho a že prej bude asi bl… zvracet. Musel jsem zastavit…“

„To je doboha proti predpisom,“ přerušil ho major.

„Přece si nenechám zasvinit auto,“ bránil se Rauf.

„A díky tomu je pätnáct mega v riti,“ dodal sarkasticky major Jurkovič.

Jan Rauf se na něj raději ani nedíval. Nervózně si mnul zpocené ruce. Po chvíli pokračoval.

„Radek rychle vystoupil a sehnul se nad pankejt. Já se natáhl, abych podle předpisů zavřel dveře, ale vtom se objevila nějaká postava v masce a s namířenou pistolí vnikla do vozu. Chtěl jsem vytáhnout zbraň, ale dostal jsem ránu do hlavy a ztratil vědomí. Jak dlouho jsem o sobě nevěděl, nevím, ale když jsem se probral, skrz otevřené dveře jsem spatřil na silnici ležet na břiše Radka. Vysoukal jsem se z auta, oběhl ho a snažil se Radka obrátit na záda. Pak jsem si ale všimnul střelné rány na hlavě…“ začal si mnout oči.

„Promiňte.“

Vytáhl z kapsy kapesník a vysmrkal se.

„Co to bylo za masku, kterou měl na obličeji?“ zeptal se Vrána.

„Byla taková strašidelná,“ odpověděl Rauf. „Bílá, takovou protáhlou pusu měla, jinak nevím, byl to moment.“

„Co bylo dál?“

„Okamžitě jsem zavolal šéfovi a řekl mu, co se stalo. Než se dostavil a s ním i vy, našel jsem v příkopě prázdné trezory. Peníze zmizely.“

„Co kapsle, které znehodnotí peníze, pokud by trezor otevřel někdo nepovolaný?“ zeptal se Vrána.

„Tak ty byly netknuté,“ odpověděl Rauf a vytřeštil oči. „To by ale znamenalo…“

„Hej, máte pravdu, pán Rauf,“ opáčil major. „Niekto z vás ty poondiaté kasy otvoril.“

„Já tedy ne!“ vykřikl Rauf. „Přece si nemyslíte… Vždyť mě praštili.“

„Vy tedy říkáte,“ rekapituloval kapitán Vrána, „že vašemu parťákovi se udělalo zle a požádal vás, abyste zastavil. Vy jste ho tedy poslechl a Lomský vyskočil z vozu. Jak dlouho trvalo, než se objevil ten zakuklenec?“

„Pár vteřin, pět, nanejvejš deset,“ odpověděl Rauf.

„Nevšiml jste si,“ pokračoval Vrána, „že by vás, když jste zabočili na tu vedlejšku, sledovalo nějaké auto?“

„Rozhodně ne,“ zavrtěl Rauf hlavou, „to bych si určitě všiml. Ale mám dojem, že u odbočky stálo na krajnici menší auto.“

„Poznávací značka?“ Rauf pokrčil rameny.

„Ale bylo modré,“ vyhrkl. „Určitě modré.“

„A byl někdo uvnitř nebo stál venku?“

„Tak to jsem si bohužel nevšiml.“

„Do riti,“ zahulákal major, až se nebohý řidič přikrčil.

„Kto vás proškoloval, boha jeho?“

Jaroslav Vrána chvíli čekal, až se major s brunátnou tváří trochu uklidní, a pak pokračoval.

„Jak tedy ten člověk věděl, kde zastavíte? Musel to na beton vědět.“

„Ale já… já zastavil, když mě Radek požádal.“

„Takže pokud si nevymýšlíte,“ řekl důrazně Vrána, „pachatel musel být spolčen s vaším parťákem.“

„To není možné,“ vrtěl hlavou Jan Rauf tak divoce, že mu obvaz sklouzl z čela a zakryl mu oči.

Objevila se hluboká rána s několika stehy.

Jaroslav Vrána si při pohledu na ni pomyslel, že je vyloučeno, aby si zranění způsobil sám. Také ale existuje možnost, uvažoval, že pokud s pachatelem spolupracoval on, musel snést poměrně velkou ránu.

„Ako dlho pracujete v bezpečnostní agenture?“ zeptal se major Jurkovič.

„Devět roků,“ odpověděl Jan Rauf. „A za celou dobu jsem neměl ani jeden problém.“

„Dobre,“ řekl major a obrátil se na Vránu, „máš eště niečo?“

„Pane Raufe,“ navázal Vrána, „podle toho, že vám nikdo na pomoc nepřijel, přesněji řečeno, než se dostavila policie, předpokládám, že žádné auto kolem neprojelo.“

„To je pravda,“ připustil Jan Rauf. „Ale to je dost divný. Na hlavní silnici byla ta závora, takže nějaký vůz by projet musel, normálně je na téhle trase dost velký provoz.“

„To je zatím všechno,“ řekl rychle Jaroslav Vrána a přivolal službu, aby Jana Raufa vyprovodila. „Samozřejmě se ještě uvidíme,“ sdělil mu ještě.

„Podle mě museli bejt minimálně dva,“ podíval se Vrána na majora, když se za vyslýchaným zavřely dveře. „Jeden čekal na místě, na kterém byl pravděpodobně s Lomským nebo s Raufem domluvený, a druhý čekal u závory, kterou okamžitě, jen co vůz s penězi zabočil na vedlejší silnici, odstranil nebo s ní pro změnu zatarasil tu vedlejšku. Takže projíždějící auta pokračovala směr Klášterec. Musíme prohledat okolí, ta závora tam bude někde schovaná a myslím, že ne daleko.“

„Súhlasím,“ přikývl major.

„Spolupachatel odstranil závoru,“ pokračoval Vrána, „a pak spěchal k místu, kde stálo auto s penězi, bylo to opravdu asi půl kilometru, jak říkal Rauf, a tam jim jeden z dvojice otevřel trezory, aby nevybuchly kapsle s barvou. Peníze přeložili do jejich vozu a zlikvidovali Radka Lomského. Otázkou je, proč nechali naživu Raufa.“