Kate Quinn 

Diamantové oko 

Originální název: The Diamond Eye 

Vydáno u William Morrow, HarperCollins Publishers Ltd., 

New York 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2022 by Kate Quinn 

Published by arrangement with William Morrow Paperbacks, 

an imprint of HarperCollins Publishers. 

All rights reserved. 

Translation © Lenka Faltejsková, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Vydání první 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1028-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-1029-8 (mobi)

Všem spisovatelům, jimž se podařilo vytvořit knihu během lockdownu za COVIDu-19 – všem tvůrcům, kteří dokázali produkovat umění i uprostřed pandemie.

Bylo to dost náročné, viďte? 

V létě roku 1942, kdy byl svět pohlcený válkou s Hitlerem, odcestovala jedna žena ze Sovětského svazu do Spojených států amerických.

Byla to svobodná matka, vysokoškolačka a knihovnice.

Byla to vojačka, válečná hrdinka, odstřelovačka, která měla na kontě 309 potvrzených zásahů.

Byla to ruská vyslankyně, miláček Ameriky a drahá přítelkyně Eleanor Rooseveltové.

Její příběh je neuvěřitelný. Její příběh je pravdivý.

Seznamte se se ženou, jíž říkali Paní smrt.

Prolog 

27. srpna 1942 
WASHINGTON, D. C. 

Stál tam a s kapsami plnými diamantů a srdcem plným vražedných úmyslů sledoval, jak si ruská odstřelovačka potřásá rukou s americkou první dámou.

„Kdo to kdy slyšel, aby dělala holka odstřelovače?“ zaslechl za sebou hartusit nějakého fotografa, který se pokoušel zahlédnout mladou ženu, jež právě vystoupila z limuzíny sovětského velvyslanectví. Tváří v tvář salvě blesků fotoaparátů, která připomínala střelbu, sebou nepatrně trhla, sklopila oči a v hloučku sovětských poskoků vyšla po schodech ke vchodu do Bílého domu. Fotograf si odfrkl a prohlásil: „Vsadím krk, že ji tam jenom nastrčili.“

A přece jsme neodolali a jsme tu, abychom se na ni podívali, pomyslel si střelec a pohrával si mimoděk se svým falešným novinářským průkazem. Delegace ze Sovětského svazu dorazila na mezinárodní studentskou konferenci, jež představovala nejnovější projekt dobré vůle Eleanor Rooseveltové – jindy by taková akce stála tisku sotva za pár řádků, určitě ne za to, aby tahali reportéry a fotografy s kocovinou z postelí ještě před svítáním, donutili je popadnout pera a hnali je ke vchodu do Bílého domu. Nebýt té dívky v nažehlené khaki uniformě.

„Vážně říkali, že se jí na východní frontě podařilo pětasedmdesát potvrzených zásahů?“ podivoval se novinář z Washington Postu a probíral se poznámkami.

„Já měl dojem, že to bylo přes stovku…“

„Mnohem víc,“ ozval se střelec s přízvukem typickým pro Tidewaterský kraj ve Virginii, kde vyrůstal. Už dávno své měkké jižanské samohlásky přetavil do ploché středoatlantské intonace, s níž mohl zapadnout kdekoli, aniž by o sobě něco prozradil. Přesto si ten starý virginský přízvuk často nechával vplížit na jazyk, pokud se mu to hodilo. Lidé jižanskému přízvuku důvěřovali a zrovna tak důvěřovali jemu – pohyboval se nenuceně, zkrátka obyčejný chlapík středního vzrůstu, vlasy tmavě plavé, ostře řezaná tvář, oči barvy bláta. A aniž to kdokoli tušil, obvykle mu v kapse kalhot chrastily nebroušené diamanty. Neměl rád banky. Každý, kdo si ho chtěl najmout, platil hotově a on bankovky obratem měnil za drahokamy. Jsou lehčí než peníze a snadno je ukryjete – podobně jako náboje. Bylo mu osmatřicet, odstřelovače dělal devatenáct let a na pažbě měl přes třicet zásahů. To znamenalo spoustu diamantů a spoustu nábojů.

„Jak by taková holka mohla zabít přes stovku nacistů?“ nechápal sloupkař vedle něj a dál sledoval tu Rusku na schodech před Bílým domem. Postavila se stranou, spolu s hloučkem pánů z velvyslanectví v tmavých oblecích, zatímco první dáma vítala zbytek sovětské delegace. „Nedělala předtím knihovnici nebo učitelku nebo tak něco?“

„Rusové evidentně přijímají do armády i ženské…“

Možná ke zdravotnickému praporu, pomyslel si střelec.

Ale ani Rudí nedělají odstřelovače z ženských.

A přece měl teď jednu takovou přímo před očima. Chtěl se podívat na ženu, jejíž stručný životopis už si stačil vrýt do paměti: Ljudmila Pavličenková, dvacet šest let, čtyři roky studovala historii na Kyjevské státní univerzitě a pracovala na oddělení rešerší v oděské veřejné knihovně – před válkou. Po vypuknutí války strávila třináct měsíců nepřetržitým bojem proti Hitlerovým vojskům na východní frontě.

Přezdívka: Paní smrt.

„Krucinál, kolik že to má potvrzených zásahů na kontě?“ Reportér z Washington Postu ještě pořád prohledával poznámky. „Nebylo to nakonec přes dvě stovky?“

Tři sta devět, pomyslel si střelec, ale nevěřil tomu ani za mák. Tahle mladinká knihovnice/učitelka není žádný vycvičený zabiják, ale nastrčená figurka sovětské propagandy. Vybrali ji do studentské delegace a střelci bylo jasné proč. Hezká tmavovláska s jiskrnýma očima a půvabnou fotogenickou tváří, navíc v uniformě ověšené metály, představovala něco docela jiného, než šovinističtí Američané od ruské vojačky čekali. Sověti potřebovali americkou pomoc. Potřebovali, aby se o téhle jejich výpravě k americkým břehům psalo v tisku co nejvíc, a tak vybrali ty nejzajímavější kandidáty. A do jejich středu dosadili tuhle odstřelovačku, která vedle vysoké hubené mrchy Rooseveltové působila jako malá a kouzelná dívenka.

„Blahopřejeme vám k bezpečnému příletu do Ameriky.“ Zástupci tisku se nahrnuli blíž, aby slyšeli kultivovaný aristokratický hlas první dámy, která právě oslovila sovětskou delegaci, a zahlédli záblesk jejího koňského chrupu. „Jménem svého manžela a prezidenta Spojených států vás vítám v Bílém domě. Těší se, až se s vámi později setká, a zve vás, abyste první dny v americkém hlavním městě strávili pod naší střechou. Patříte k vůbec prvním sovětským hostům ubytovaným v Bílém domě. Jde o historický okamžik v přátelství mezi našimi národy.“

S tím odvedla Rusy dovnitř a bylo. Ještě neodbilo ani půl sedmé, obloha nad hlavním městem se rděla svítáním a smečka novinářů, fotografů a jeden nenápadný atentátník se pozvolna rozcházeli. „Nikdy by mě nenapadlo, že zažiju, jak v Bílém domě vítají ruskou odstřelovačku,“ postěžoval si nabručený sloupkař. „Franklin Delano toho ještě bude litovat.“

Toho se nedožije, pomyslel si střelec, aniž spustil oči z hezké tmavovlasé hlavinky Mily Pavličenkové, která následovala první dámu do útrob Bílého domu. Za devět dnů – v poslední den mezinárodní konference – bude prezident Roosevelt mrtvý.

„Už vidím ty titulky,“ bručel novinář z Washington Postu a čmáral do bloku. „Ruské odstřelovačce se v Bílém domě dostalo vřelého přijetí.“

Střelec se usmál a opět prohrábl diamanty v kapse. Za deset dnů budou titulky křičet: RUSKÁ ODSTŘELOVAČKA ZAVRAŽDILA AMERICKÉHO PREZIDENTA!

Poznámky první dámy 

Prezident měl původně v úmyslu přivítat sovětskou delegaci spolu se mnou, ráno však upadl. Právě když jsem zaklepala a vešla k němu s hromádkou zpráv a depeší, které si měl přečíst, uviděla jsem, jak komorníkovi, který manžela přesouval z postele, vyklouzl ze sevření. Franklin ve své ložnici tvrdě přistál na koberci. Kdyby k tomu došlo na veřejnosti, zaryčel by smíchy, jako by to měl být vtip, předstíraný pád Charlieho Chaplina, a pak by se vyškrábal na nohy s nějakou osvěžující a vtipnou poznámkou. Zato v soukromí své ložnice si dovolil zašklebit se bolestí. Vždycky mám v podobných okamžicích pocit, že bych se měla dívat jinam – sledovat hrdou tvář prezidenta Franklina D. Roosevelta, když se v ní odráží frustrace ze selhání těla, mi připadá jako svatokrádež.

Počkala jsem, než se Franklin zase usadí. Uklidnila jsem ho a navrhla mu, ať se snídaní nespěchá, že tu sovětskou delegaci přivítám sama. Stejně má rozvrh dost nabitý i bez toho. Zastanu ho aspoň při tomhle prvním úkolu. Viděla jsem na něm vděčnost, ačkoli okamžitě zavtipkoval:

„Aspoň že jsem sebou praštil tady, a ne venku, kde by to viděly všechny ty hyeny.“

„Nikdo by se neodvažoval uchechtnout,“ prohodila jsem zlehka.

„Ti by se modlili, abych se víckrát nezvedl.“

Pronesl to způsobem, který mě znepokojil, ale on už se natáhl pro ranní noviny a začal se připravovat na další den. Svět ho považuje za nezranitelného – z rádia slýchají medový hlas plný té nejryzejší sebedůvěry, z profilu vypadá jejich prezident jako příď lodi, jež brázdí svět, jen místo čelenu trčí vpřed cigaretová špička. Jen málokdo zahlédne železnou vůli, s níž tuhle fasádu udržuje, nutí své tělo postupovat bez přestávky vpřed a držet nepřátele na uzdě. Venku právě svítalo a já vyšla přivítat sovětskou delegaci – útvar nevyzpytatelných mužů v tmavých oblecích a jednu mladou ženu s nečekaně vážným pohledem (neříkali, že je to odstřelovačka?) – a doufala jsem, že to bude stačit.

PŘED PĚTI LETY 

Listopad 1937
KYJEV, SSSR 

Mila 

1. KAPITOLA 

Ještě jsem nebyla vojačka. Ještě jsme neválčili. Ještě jsem nedokázala připravit někoho o život. Byla jsem obyčejná matka, jednadvacetiletá a vyděšená. Když máte děti, může vás obestřít panika, než řeknete švec. A úplně k tomu stačí, když vejdete do místnosti, kde má být vaše dítě, a nevidíte ho.

„Poslyš, Milo,“ spustila moje matka, „nezlob se…“

„Kde je Slávek?“ Ještě jsem si ani nesundala štupované rukavice a zasněžený kabát. Srdce se mi prudce rozbušilo. Na podlaze jsem uviděla nedostavěnou továrnu z kostek a hromádku jeho odřených knížek, ale můj statný tmavovlasý chlapeček nikde.

„Stavil se tu jeho otec. Uvědomuje si, že zmeškal stání…“

„To je od něj hezké, že to vzal na vědomí,“ ucedila jsem. Už druhé stání, které jsem domluvila, aby se rozvod dotáhl do konce. Už druhé stání, kam se manžel nedostavil. Pokaždé mi trvalo několik měsíců, než jsem dala dohromady požadovaný padesátirublový poplatek. A pak další týdny, než mi na vytíženém úřadě přidělili datum. Následovalo několikahodinové čekání na studené chodbě plné lidí, mezi nimiž jsem se snažila zahlédnout manželovy zlaté vlasy… a všechno k ničemu. V břiše mi doutnal vztek. Každý občan Sovětského svazu trávil dost času čekáním ve frontách i bez toho!

Moje matka si utřela ruce do zástěry a prosebně na mě upřela velké tmavé oči. „Moc ho to mrzelo, malyška. Chtěl vzít Slávka ven. Vždyť toho kloučka posledních pár let skoro neviděl, vlastního syna…“

A čí je to vina, opáčila bych nejradši. Já Alexejovi syna neupírala. To můj manžel se asi měsíc nebo dva od chvíle, kdy našeho novorozeného chlapečka pojmenoval Rostislav Pavličenko, rozhodl, že manželství ani otcovství nejsou nic pro něj. Jenže při pohledu do matčiny hezké laskavé tváře, z níž vyzařovala naděje, jsem příkrá slova spolkla.

Mluvila tiše. „Třeba má důvod, proč ta stání vždycky promešká.“

„Ano, to má,“ odpověděla jsem. „Baví se tím, že skáču, jak on píská.“

„Možná ve skutečnosti doufá, že se usmíříte.“

„Nezačínej zase, mami.“

„Doktor, Milo! Nejlepší chirurg na Ukrajině, jak jsi sama říkala…“

„To sice je, ale…“

„Muž na vzestupu. Má vlastní byt, ne státní, bere slušný plat a je ve straně. To bys neměla jen tak zahazovat.“ Matka začala s obvyklými argumenty. Neschvalovala, jak jsme se s Alexejem dali dohromady, prý to bylo moc rychle a navíc je pro mě moc starý, v čemž měla pravdu. Na druhé straně si přála, abych byla v bezpečí, v teple a dobře živená. „Přece jsi sama říkala, že nepije a nikdy tě neuhodil,“ domlouvala mi. „Možná to není muž, jakého sis vysnila, ale chirurgova žena nebude nikdy stát ve frontě na chleba a jeho děti zrovna tak. Ty si ty hladové roky nepamatuješ, bylas ještě maličká… ale neexistuje nic, co by žena neskousla, aby nakrmila svá děťátka.“

Sklopila jsem oči k odrbaným rukavicím. Nepletla se, v ničem. Uvědomovala jsem si to.

Ale taky jsem si uvědomovala, že mám o synka strach. Byl ještě malý a nechtěla jsem, aby byl se svým otcem o samotě.

„Mami, kam šli?“

Střelnice nebyla nic moc, zkrátka bývalé skladiště – mříže na oknech, malý arzenál a řada dřevěných figurín s terči. Muži v palebné linii stáli rozkročení se zvednutou pistolí, nebo leželi na břiše a stříleli z pušky… a uprostřed toho všeho jsem uviděla vysokého blonďáka s mým kloučkem. Alexej Pavličenko a maličký Rostislav Alexejevič. Nesmírně se mi ulevilo.

„Každý chlap by měl umět střílet,“ vykládal právě Alexej našemu synovi, když jsem se přiblížila. Předváděl Slávkovi, jak držet pušku, která na něj byla moc velká, a mluvil tím nabubřelým způsobem, jejž jsem si tak dobře pamatovala. Můj manžel nemiloval nic tolik jako vysvětlovat něco lidem, kteří toho vědí méně než on.

„I když samozřejmě na to, aby se člověk stal skutečným přeborníkem, potřebuje určité vrozené schopnosti.“

„A jaké schopnosti, tati?“ Slávek sledoval, celý vykulený, toho zlatovlasého pána, jehož v podstatě neznal. Muže, který mu bez zaváhání zmizel ze života, když bylo malému pouhých šest týdnů.

„Trpělivost. Dobré oko. Pevnou ruku a cit pro předmět, který držíš v ruce. Proto je tvůj táta tak dobrý střelec – protože má v rukách cit chirurga.“ Alexej se na něj usmál a Slávek vykulil oči ještě víc. „A teď to zkusíš ty…“

„Slávku!“ zavolala jsem. Rázovala jsem si to podél palebné čáry a dávala si pozor, abych se držela až za střelci.

„Vrať tu pušku. Na hraní s takovou zbraní jsi ještě malý.“

Klouček sebou provinile trhnul, zato Alexej se netvářil ani trochu překvapeně, že mě vidí nebo že mi z očí srší blesky. „Ahoj,“ prohodil nenuceně a odhrnul si z vysokého čela pramen světlých vlasů. Byl o hlavu vyšší než já, šestatřicetiletý, štíhlý a zlatovlasý, bílé zuby cenil v nenuceném úsměvu. „Vypadáš překrásně, kroška.“

Nenamáhala jsem se s žádostí, aby mi tak neříkal – dobře věděl, že se naježím. Tak první týden po svatbě mi připadalo neodolatelné, když mě nazýval svým drobečkem – „Protože jsi tak maličká, Milo!“ –, avšak jak jsem brzy zjistila, drobeček je taky něco, co se dá smést do koše. Odpad.

„Nemůžeš Slávka vodit ven bez mého vědomí,“ prohlásila jsem místo toho pokud možno klidně. Srdce mi ještě pořád bušilo strachy, přestože už jsem zjistila, že je můj chlapec živý a zdravý. Nemyslela jsem si doopravdy, že by se mě o něj manžel pokusil připravit, ale zas tak nevídaná věc by to nebyla. V továrně, kde jsem pracovala, když byl Slávek maličký, jedna ze soustružnic plakala a soptila, protože její bývalý manžel vyzvedl dceru před školou a bez varování ji unesl do Leningradu. Víckrát holčičku neviděla – ten chlap měl pod palcem několik vlivných členů strany. Tyhle věci se prostě stávaly.

„Uklidni se, Milo.“ Alexejův úsměv se roztáhl a v tu chvíli se strach, který jsem cítila, přetavil ve vztek. Věděl, že budu mít obavy. Věděl to a užíval si to. „Kdo by měl kluka učit střílet, když ne jeho otec?“

„Já střílet umím, klidně bych…“

„No to je jedno.“ Další pobavený pohled. „Teď jsi tady a chceš nám kazit zábavu!“

Všimla jsem si, jak mrkl na nějakého kamaráda za mnou. Ženské, říkal tím. Pokazí každou legraci, co? Stáhla jsem si rukavice a vysoukala jsem se ze zimního kabátu.

U palebné čáry jsem byla jediná žena, ostatní se držely v pozadí a tleskaly, když jejich bratr, přítel nebo manžel vypálil. Už od dob Lenina toho sovětští muži navykládali spoustu o tom, jak jsou si muž a žena rovni ve všech společenských sférách, jenže když došlo na péči o děti, mytí nádobí nebo potlesk, pořád to byly ženské ruce, které musely většinu péče, drhnutí a tleskání zastat. Ne že bych se nad tím nějak často pozastavovala – tak to zkrátka na světě chodilo odnepaměti.

„Mamočka?“ Slávek se na mě úzkostně díval.

„Vrať, prosím tě, tu zbraň,“ vybídla jsem ho tiše a pohladila ho po vlasech, aby poznal, že se na něj nezlobím. „Na tak velkou pušku jsi ještě malý.“

„To tedy není,“ protestoval Alexej, ale vzal si ji. „Jestli ho budeš takhle rozmazlovat, nikdy z něj chlapa neuděláš. Jen se na mě dívej, Slávku…“

Jeho ruce obratně nabily malorážku TOZ-8. Právě těch rukou jsem si všimla ze všeho nejdřív, když jsem ho tenkrát viděla na tancovačce – byly to ruce chirurga, s dlouhými prsty a přesné, pohybující se soustředěně a s naprostou jistotou. To nedokážeš říct ne, jakmile se na tebe usměje vysoký blonďák? plísnila mě matka, když zjistila, že jsem těhotná. Jenže do náruče Alexeje Pavličenka mě nedostala jeho výška, jeho kouzlo, a dokonce ani jeho ruce ne. Byla to jeho obratnost, soustředěnost, cílevědomost – těmi se zásadně lišil od chlapců v mém věku, kteří dělali vylomeniny a vedli hloupé řeči. Alexej nebyl chlapec. Byl to muž po třicítce a věděl, co chce. A když na to, co chtěl, zacílil, tak to taky dostal. Viděla jsem to v něm hned tu první noc, kdy jsem se, tak mladinká a v tenoučkých fialkových šatech, všemu smála. Bylo mi teprve patnáct.

O devět měsíců později se ze mě stala matka.

Poslala jsem Slávka, aby mi pověsil kabát na věšák vzadu v místnosti a otočila jsem se k manželovi. „Nepřišel jsi k soudu.“ Snažila jsem se mluvit nevzrušeně. Nehodlala jsem ve svém hlase nechat zaznít hysterii – jen by ho to pobavilo. „Čekala jsem tam skoro tři hodiny.“

Pokrčil rameny. „Vyklouzlo mi to z hlavy. Mám spoustu práce, kroška.“

„Víš, že aby se rozvod dotáhl do konce, musíme tam přijít oba. Nechceš být můj manžel, tak proč se tam nikdy neukážeš?“

„Vynahradím ti to,“ opáčil lehkomyslně a jeden z jeho přátel o kus dál se při pohledu na můj výraz uchechtl.

„Nechce, abys jí to vynahrazoval!“ Za mnou se ozval smích a někdo další utrousil: „Já bych ji nechal, aby to ona vynahradila mně!“ Alexej se zakřenil.

„Požádám o další stání, abychom to dotáhli do konce,“ pronesla jsem pokud možno klidně. „Jestli přijdeš, bude za pár minut po všem.“ Nelíbilo se mi, jak se můj život vyvinul – patnáctiletá matka, do dvou měsíců osamělá a v jednadvaceti potenciálně rozvedená. Přesto pořád lepší rozvod než trčet v tomhle mezistavu, v němž jsem žila posledních šest let, ani vdaná, ani svobodná.

„Tak se hned tak nečerti, Milo. Víš, že rád provokuju.“ Alexej mě laškovně šťouchl do žeber. Jenže to zabolelo i přes vlněnou halenu. „Vypadáš dobře, musím říct. Záříš, skoro… Že bys měla důvod, proč tak usiluješ o rozvod? Nějaký mužský?“

Pořád si mě dobíral, pořád vtipkoval, ale pod tím jsem cítila něco jízlivého. Už mě doopravdy nechtěl, ale ani se mu nelíbila představa, že by mě mohl chtít někdo jiný. Natož mě mít.

„Nikoho nemám,“ pronesla jsem. A i kdybych měla, stejně bych mu to neřekla – jenže neměla. Vzhledem k přednáškám na vysoké škole, studiu, schůzím Komsomolu a péči o Slávka jsem byla ráda, když se mi podařilo ukrást pět hodin spánku za noc. Kde bych asi tak vzala čas na nějakého muže?

Alexej otočil pušku v rukách, nespouštěl ze mě pohled.

„Jsi teď ve třetím ročníku?“

„Ve druhém.“ Přijetí na katedru historie Kyjevské univerzity a studentský průkaz jsem si musela tvrdě zasloužit. Rok jsem po nocích studovala a přes den pracovala jako obsluha soustruhu ve zbrojní továrně. Tehdy jsem za noc naspala jen čtyři hodiny, ale vyplatilo se to. Všechno jsem to dělala pro Slávka, pro jeho i pro svou budoucnost.

„Alexeji, jestli se mi podaří domluvit další stání –“

„Alexeji!“ křikl chlap o kus dál na palebné čáře a přelétl mě pohledem. „To je ta tvoje ženuška?“

Manžel mě vzal kolem ramen a rychle stiskl. „Pověz jí, jak dobře střílím, Serjožo. Už na mně nic nevidí. Prostě manželka.“ Všiml si, jak se tvářím, sklonil se a dotkl se rty mého ucha. „Dělám si legraci, kroška, nerozčiluj se.“

„Tvůj muž je dobrý, sleduj ho s TOZ-8!“

„Je to jenom jednoduchá malorážka,“ prozradil mi Alexej, zatímco já se vysoukala zpod jeho paže. „Říkáme jí melkaška.“

„Vím, jak se jí říká.“ Ne že bych byla odbornice, ale přihlásila jsem se v továrně do střeleckého klubu a na střelnici už jsem párkrát byla a něco se dozvěděla i o zbraních.

„TOZ-8, dobrá na 120 až 180 metrů –“

„TOZ-8, úsťová rychlost 320 metrů za sekundu, dobrá na 120 až 180 metrů,“ začal vykládat, vůbec mě neposlouchal. „Tady má posuvný závěr –“

„Já vím, už jsem z ní –“

Zvedl pušku, pečlivě zamířil a ozvala se rána. „Vidíš? Skoro doprostřed.“

Kousla jsem se do jazyka, až to zabolelo. Chtěla jsem se otočit, popadnout synka a vyběhnout ven, ale Slávek zrovna postával u věšáku na kabáty a poslouchal dva muže, kteří tam vedli nějakou hlasitou politickou debatu. A navíc jsem nechtěla odejít bez záruky, že až domluvím další rozvodové stání, Alexej skutečně přijde.

„Nikdy jsi moc na střelnici nechodil. Tak proč ses ve střílení tak zdokonalil?“ Vymáčkla jsem ze sebe neochotný obdiv k jeho výkonu. „Jsi chirurg. Víš přece, co se stane se svaly a orgány, když je zasáhne kulka. Vyprávěl jsi mi, jak jsi takové rány sešíval.“

„Brzy bude válka, copak to nevíš?“ Nabil melkašku znovu. „A až ten den nadejde, bude se každá ruka muset chopit zbraně.“

„Tvoje ne.“ Můj otec vrtěl hlavou a opakoval, že jednou bude válka, co jsem se pamatovala. A zatím k žádné nedošlo. „Kdyby přišla válka, z tebe voják nebude.“

Zamračil se. „To si myslíš, že nejsem způsobilý?“

„Myslím, že chirurg jako ty je příliš cenný na to, aby takovými plýtvali na frontě,“ řekla jsem rychle, protože jsem si uvědomila svůj přešlap. Nežila jsem s ním už tak dlouho, že jsem zapomněla, jak mu lichotit. „Budeš vést polní nemocnici, ne mačkat spoušť na povel jako slepý opičák.“

Jeho tvář se rozjasnila, Alexej zvedl pušku. „Muž ve válce spatřuje příležitost, Milo. Šanci, kterou v obyčejném životě nedostane. Chci být připravený.“

Vypálil znovu, ale do středu se netrefil. „Dobrá rána, tatínku,“ vydechl Slávek, který přiběhl nazpátek.

Alexej mu pocuchal vlásky. Zezadu ho sledovaly dvě dívky a namotávaly si prameny vlasů na prst. Manžel si toho obdivu možná všiml, protože si dřepl k synovi a řekl: „Naučím tě to.“

To byla vůbec první věc, kterou řekl mně. Malé Mile Bělovové, které bylo čerstvých patnáct a která se šťastně točila v tanečním sále, kam táhlo, až se jí fialkové šaty nadouvaly kolem nohou, obklopená hudbou a smíchem. Tancovala jsem s kamarádkou a obě jsme okukovaly kluky na protější straně. Pak začali hrát jinou skladbu, pomalejší a formálnější… a neuvěřitelně vysoký muž se světlými vlasy mě obratně odtáhl od kamarádky do své náruče a pronesl: „Naučím tě to…“ Později rozprostřel venku na trávě svůj kabát, abych se mohla posadit, a pověděl mi, že chce být jednou slavný. „Postarám se, aby jméno Pavličenko znali od Moskvy až po Vladivostok.“ Zazubil se, jako že žertuje, já však poznala, že ne. Ne doopravdy.

„Dovedu si to představit,“ smála jsem se tehdy. „Alexej Pavličenko, Hrdina Sovětského svazu!“ Plál ctižádostí tak jasně, že mě to oslnilo. Když jsem se na něj dívala teď, v zimním šeru na střelnici, a vzpomínala, jak mě krátce nato vzal za ruku, navedl ji, kam potřeboval, a pošeptal mi: „A teď tě naučím něco jiného“… Inu, pořád bych mohla obdivovat jeho ctižádost, i když už jsem ho neměla ráda, ale nenacházela jsem v sobě ani špetičku tehdejšího okouzlení.

„Ne, ne,“ říkal právě synkovi netrpělivě. „Nenech pažbu klesnout, zapři si ji o rameno…“

„Je malý,“ podotkla jsem tiše. „Nedosáhne.“

„Je mu sedm. Může držet pušku jako chlap…“

„Je mu pět.“

„Hlavu vzhůru, Slávku, nebuď mimino. A neškleb se!“ štěkl.

„Promiň, tatínku.“ Můj syn se snažil udržet těžkou malorážku, usilovně se pokoušel zavděčit svému zlatovlasému otci, jehož v podstatě neznal. „Takhle?“

Alexej se zasmál. „Jen se na něj koukněte, je vyplašený jako králík.“ Položil prst přes Slávkův buclatý prstík na spoušti a stiskl. Můj syn sebou trhl při zpětném rázu a jeho otec se znovu rozesmál. „Snad tě nevyděsila taková ranka?“

„To stačí.“ Vzala jsem mu pušku a přitáhla si synka k sobě. „My jdeme domů, Alexeji. A až domluvím další stání, laskavě se dostav.“

Řekla jsem to moc příkře. Měla jsem postupovat jemně, prosím tě, přijď nebo mohl bys přijít? Tohle věčné obezřetné našlapování ženy kolem muže, co má navrch a může toho kdykoli využít – žádný básník se nikdy tak nenatrápil s pečlivým formulováním věty.

Alexej přimhouřil oči. „Měla bys mi děkovat, kroška. Kdo jiný by z toho tvého štěněte vychoval chlapa?“ Sklopil oči ke Slávkovi. „Ještě si pamatuju, když byl mimino, já se vrátil po dvanácti hodinách na sále a on byl pořád vzhůru a brečel. ‚Nemůže spát,‘ kňouralas tenkrát, ‚nemůže spát‘. Na rozdíl ode mě. Já usnu všude.“ Podíval se na mě a ztišil hlas, aby ho ostatní neslyšeli. „Copak nám to napovídá, Milo?“

„Nechápu, jak to myslíš.“ Cítila jsem, jak se ke mně chlapeček tiskne a chvěje se. Nerozuměl tomu, ale byl nervózní. Chtěl si hrát se svým vláčkem, poznala jsem to na něm – chtěl být v babiččině malém a útulném bytě s lesklým samovarem, chtěl olizovat marmeládu z naběračky. A ani já si nepřála nic jiného. Chtěla jsem Alexejovi vrátit malorážku a jít, jeho slova mě však zarazila.

„Ten kluk prostě nespí jako já. Nemá po mně vlasy ani oči…“ Manžel pokrčil rameny, ale pořád mluvil tiše.

„Člověka pak u takového děcka napadne ledacos.“

„Je po mém otci,“ ucedila jsem mrazivě.

„Po někom rozhodně je.“ Alexej s okázalou bezstarostností strčil ruce do kapes. „Možná proto se mě chceš zbavit, Milo. Možná nemáš nového muže, ale toho, co s tebou byl už přede mnou…“

„Dojdi mi pro kabát, moržik,“ přerušila jsem ho zostra a postrčila Slávka na druhou stranu místnosti.

„… protože já se dívám na toho kluka s mým jménem a nevím.“ Sledoval, jak se náš syn – náš syn – ostýchavě šourá zpátky k věšáku. „Vážně nevím.“

Pořád jsem držela melkašku a pažba byla celá ulepená od Slávkových nervózních prstíků. Zarývala jsem nehty do dřeva, i když bych je radši zaryla do toho obličeje s vysedlými lícními kostmi. Chtěla jsem na manžela začít ječet, že jsem před ním s nikým nebyla, což dobře věděl, protože si mě vzal do postele rovnou ze školní lavice. A ve stejné posteli jsem pak ze sebe vytlačila jeho dítě. Ale věděla jsem, že jakmile na něj vyjedu, popadne mě za zápěstí, surově mi ho stiskne a bude se smát: Ženské! Ty jejich věčné scény…

„Jak ty se tváříš!“ zavrtěl s úsměvem hlavou. „Kroška, byl to vtip! Copak se vůbec neumíš smát?“

„Možná ne,“ opáčila jsem, „zato střílet umím.“

Zvedla jsem pušku, otočila jsem se na patě, srovnala jsem mušku a hledí s nejvzdálenějším dřevěným terčem na střelnici a stiskla spoušť. Když jsem melkašku spustila, zvonilo mi v uších. Představovala jsem si, kam přesně se má střela zabořila – přímo doprostřed, mezi všechny manželovy střely. Jenže…

„Dobrý pokus,“ poznamenal pobaveně. „Příště třeba aspoň zasáhneš terč.“

Jeho kamarádi, kteří nás sledovali, začali výskat. Hořely mi tváře. Umím střílet, chtěla jsem odseknout. Už jsem byla s továrním střeleckým klubem na střelnici několikrát a vedla jsem si dobře. Nikoho jsem neoslnila, ale taky jsem nikdy úplně neminula – ani jednou.

Zato dnes ano. Protože jsem se nechala rozčílit. Protože jsem se pokoušela setřít Alexejovi úsměv z tváře.

„Jen se na ni koukněte, zamračená holčička s velkou puškou.“ Sebral mi melkašku z ruky, pošimral mě pod bradou, jako bych byla zlobivé děcko, jenže mi při tom zvrátil hlavu tak prudce, až to zabolelo. „Chceš si to ještě zkusit, kroška? Tak vyskoč!“ Podržel zbraň vysoko nad mou hlavou. Usmíval se a v očích mu zlomyslně jiskřilo. „Vyskoč!“ I ti ostatní se rozesmáli, slyšela jsem někoho volat:

„Skoč si pro ni, kukuška. Honem!“

Ani mě nenapadlo. Otočila jsem se ke Slávkovi, vzala jsem si od něj kabát a navlékla si ho. „Dám ti vědět, až domluvím další stání, Alexeji.“

„Jak chceš.“ Manžel pokrčil rameny a začal znovu nabíjet. Přitom se usmál na ty dvě dívky, co všechno sledovaly. Viděla jsem, jak jeho úsměv opětovaly. Tak už to s děvčaty chodí – nechají se snadno okouzlit. Tou štíhlou vysokou postavou, zlatými vlasy, vysokými cíli a pohlcujícími sny. I já taková bývala. Jenže se ze mě stala jednadvacetiletá rozčilená matka s rukama od střelného prachu, tváře mi hořely pokořením a pozlátko mizerných chlapů už na mě dávno přestalo působit.

Slávkova dlaň v rukavici svírala mou, vraceli jsme se setmělými kyjevskými ulicemi. Z ocelově šedé oblohy se začaly snášet vločky a ulpívaly mi na řasách. „Vyplázni jazyk a chyť si vločku,“ pobízela jsem synka. Mlčel. „Až se vrátíme, dáme si horké pelmeně s kysanou smetanou, co ty na to?“ snažila jsem se, on se však dál vlekl rozbředlým sněhem a ramena se mu občas otřásla.

„Moržik,“ domlouvala jsem mu tiše. Znamenalo to mrožíku – dala jsem mu tu přezdívku, když jsem ho ještě kojila. Protože přesně tak se krmil.

„Tatínek mě nemá rád,“ zamumlal.

„Za to ty nemůžeš, moržik. Tvůj tatínek doopravdy nemá rád nikoho, ani mě.“ Prsty se mi třásly rozčilením.

„Už se s ním víckrát neuvidíme, Slávku. Nepotřebuješ tatínka. Máš babičku a dědečka.“ Mí rodiče sice s odlukou mezi mnou a Alexejem nesouhlasili, ale přijali mě pod svou střechu a milovali Slávka z celého srdce. Starali se o něj, abych mohla pracovat v továrně u soustruhu a učit se na zkoušky. „A máš mě, maminku, která je na tebe vždycky pyšná.“

„Ale kdo mě naučí střílet? Potřebuju i tatínka,“ namítal chlapec. Bylo mu teprve pět a nerozuměl těm frázím, kterými se dnes Alexej oháněl – buď chlap; kdo jiný by z toho tvého štěněte vychoval chlapa; jestli ho budeš takhle rozmazlovat. Chápal jen, že ho otec shledal nedostatečným.

Zadívala jsem se na jeho tmavovlasou hlavičku. „Já tě to naučím.“

„Vždyť ses netrefila,“ vyhrkl.

Měl pravdu. Netrefila jsem se, protože jsem se nechala vyprovokovat. Umínila jsem si, že další takovou chybu neudělám – nemůžu si to dovolit. Už jsem se dopustila jedné zásadní, když jsem se skácela do náruče nesprávného muže, a tahle chyba vykolejila celý můj život. Teď mám syna, a jestli budu znovu chybovat, ublíží to i jemu. Pomalu jsem do sebe natáhla vzduch a dlouze vydechla.

„Víckrát neminu. Už nikdy.“

„Ale…“

„Rostislave Alexejeviči,“ oslovila jsem ho formálně, zastavila jsem ho ve světle pouliční lampy, klesla na jedno koleno do sněhu a vzala ho za ramínka. Srdce už mi zase prudce bušilo. Minula jsem dřevěný terč na střelnici, ale teď minout nesmím. „Ode dneška budu tvůj tatínek já. Tatínek i maminka. A naučím tě všechno, co budeš potřebovat, aby se z tebe stal skvělý muž.“

„To ty přece nemůžeš.“

„Proč ne?“ Zatvářil se nejistě. „Víš, co znamená být skvělý muž, Slávku?“

„Ne…“

„Tak jak víš, že tě to nemůžu naučit? Ženy skvělého muže poznají, když ho potkají.“ Zvlášť po srážce s takovými, jako je Alexej. „Nikdo tě nemůže naučit být dobrým mužem líp než dobrá žena, to mi věř.“

Slávek se ohlédl zpátky ke střelnici, na dlouhých tmavých řasách se mu třpytil sníh. „A naučíš mě střílet?“ zašeptal.

„Dneska jsem minula, ale to nevadí. Tvoje maminka chodí už teď do střeleckého klubu. Když budu trochu trénovat, dostanu se do kurzu střelby pro pokročilé.“ Do té doby mě to ani nenapadlo – měla jsem plno přednášek na univerzitě, kdo by k tomu dobrovolně docházel třikrát týdně na lekce balistiky a zacházení se zbraní? Střelba pro mě byla jen koníček, něco, co jsem dělala, abych prokázala, že se zodpovědně zapojuju do státem podporovaných rekreačních aktivit. Chodila jsem tam, protože chodili i mí kamarádi. Vystříleli jsme několik kol, obvykle po směně nebo po schůzi Komsomolu, a pak jsme šli do kina, i když já většinou spíš domů, za synem. Nikdy jsem to nebrala moc vážně. Rozhodla jsem se, že to se změní. Odznak pokročilého střelce – tohle by Alexejovi rozhodně ten samolibý úsměv z tváře setřelo. A především by můj syn uvěřil, že jsem víc než jen jemná a laskavá mamočka. Budu ho muset naučit mnohem víc než jen střílení, aby se z něj stal skvělý muž. Tvrdě pracovat, být čestný, chovat se k ženám lépe než jeho otec… Ale ten střelecký odznak…

Ano, to bude dobrý začátek.

Navíc jsem si vybavila ten nelaskavý majetnický záblesk v Alexejových očích, když se na mě díval. Sám mě nechtěl, ale zároveň si nepřál, aby mě měl někdo jiný.

Třeba by nebylo tak špatné umět se bránit lépe, než dovedu. Umět bránit svého syna.

„Říkal, že jsem mimino,“ vyletělo ze Slávka. „Já nejsem mimino!“

Srdce se mi sevřelo. Objala jsem ho. „Ne, to nejsi.“ Nejsi mimino, zato tvůj otec je parchant. Nepotřebujeme ho, ty ani já. Můj syn má mě a já mu dám všechno. Jednou budeme mít svůj byt, plnou knihovnu a budoucnost. Nepotřebovala jsem zvěčnit své jméno, jak o tom snil Alexej. Netoužila jsem po slávě, netrpěla jsem velikášstvím. Chtěla jsem jen dopřát synovi život, jaký si zaslouží.

Takže už žádné chyby, ozval se ten přísný vnitřní hlas. A já si přísahala: Dnes už ne. Ani zítra. Ani nikdy jindy.

2. KAPITOLA 

„Ticho, prosím.“ Chlap ostrý jako břitva, s jizvou přes obočí a dvěma kříži Řádu svatého Jiří na prsou, napochodoval na nádvoří střelecké školy Osoaviachim a přelétl pohledem dvě řady kadetů v nových modrých košilích. Ticho se prodlužovalo, dokud se z ocelové oblohy nesneslo pár sněhových vloček, dokud jsme všichni nezačali rozpačitě přešlapovat ve vojenských botách. Teprve pak znovu promluvil a jeho hlas připomínal výstřely z pušky. „Slyšel jsem, že všichni celkem slušně střílíte. Ale ani dobrý střelec není odstřelovač.“

Pro lásku Leninovu, pomyslela jsem si – tohle vždycky úpěl můj otec, když jsme ho se sestrou otravovaly. Nepřišla jsem se stát odstřelovačkou. Chtěla jsem absolvovat kurz střelby pro pokročilé a získat odznak. Dokázat, že jsem hodna stát se svému synovi nejen matkou, ale i otcem. Zadívala jsem se na rozpis, který jsem obdržela ráno, když jsem se dostavila na první den kurzu: dvacet hodin politologie, čtrnáct hodin drilu na place, dvě stě dvacet hodin výcviku se střelnými zbraněmi, šedesát hodin strategie… všechno to působilo akademicky, což mě uklidňovalo. Byla jsem studentka historie – upřednostňovala jsem, když se akce a násilí omezovaly na stránky knih.

A teď tady ten zjizvený instruktor pochoduje a vykládá nám o odstřelovačích.

„Ehm…“ Dívka vedle mě – kromě mě se přihlásily jen tři další ženy – zvedla ruku. „Já se nechci stát odstřelovačem. Jsem tu, abych se mohla účastnit závodů vyšší ligy a kvalifikovala se na titul Zasloužilá mistryně sportu SSSR.“

„V časech míru budete střílet do terčů na soutěžích,“ opáčil instruktor klidně. „Ale jednou přijde válka a pak vyměníte dřevěné terče za srdce nepřátel.“

Další takový jako můj otec, co věčně vrtí hlavou a straší: až bude válka. Kupodivu mi to pomohlo uvolnit se. Byla jsem zvyklá, že muži vás učí v podstatě cokoli s tím, že by se to ve válce mohlo hodit. Zato dívka, co se odvážila promluvit, se zatvářila kajícně. Spustila ruku a instruktor pokračoval v proslovu a pročesával pohledem dvojřad svých nových žáků. „Odstřelovač je víc než střelec. Odstřelovač je trpělivý lovec – vypálí jen jednou, a pokud mine, může za to zaplatit životem.“

V tu chvíli jsem se napřímila. To se všechny tyhle kurzy a hodiny učení dají shrnout tak prostým heslem, jako je nesmíš minout?

Tomu jsem aspoň rozuměla.

„Neplýtvám radami na hlupáky a rváče,“ pokračoval ten muž a sníh mu křupal pod podrážkami bot. „Jestli mě během prvního měsíce nepřesvědčíte, že si dokážete osvojit schopnosti a důvtip hodný odstřelovače, budete z výcviku propuštěni.“

Napřímila jsem se ještě víc. Protože mi bylo okamžitě jasné, že jestli někoho pošle domů, já to nebudu.

NESMÍŠ MINOUT.

Nějak jsem ty dva roky výuky a drilu se střelnými zbraněmi vmáčkla mezi vysokoškolské přednášky. Strávila jsem dvě hodiny na přednášce ze základů archeologie a etnografie na Kyjevské univerzitě, pak jsem se ve středu večer nasoukala do modré košile na dvouhodinové cvičení ve skládání a rozebírání armádní pušky MosinNagant („Jinak řečeno, Ljudmilo Michajlovno?“ – „Tříčárková, soudruhu instruktore.“). Ze schůze Komsomolu, kde jsme rozhořčeně probírali německé bombardování ve španělské Guernice, jsem letěla strávit tři hodiny u Jemeljanovova optického zaměřovače („Rozeber mi ho, Ljudmilo Michajlovno.“ – „Má 274 milimetrů, váhu 598 gramů, dva montážní kroužky…“). Dva roky a všechny ty přednášky a dril – musela jsem se naučit zpaměti balistické tabulky, celé hodiny trénovat a učit se, jaký je rozdíl mezi modely Simonov a Tokarev na jedné straně a melkaškou a tříčárkovou na druhé – a to všechno se nakonec dalo shrnout do jediné poučky.

Nesmíš minout.

„Tamhleta stavba,“ ukázal třeba instruktor na třípatrovou rozestavěnou budovu na Vladimírově ulici. „Jakou pozici byste mohli zaujmout, abyste zamezili tomu, že vám bude předák utíkat po lávkách z jednoho patra do druhého?“ A já vyjmenovala všechny dveře, všechny úhly, každé okno a pak jsem se málem rozbrečela, když upozornil na otvor pro okno, schodiště a římsu ve třetím patře, které mi unikly. „Buď lepší,“ řekl mi mrazivě. „Vraťte se sem všichni za dva dny a zjistěte, jak se stavba proměnila. Obhlédněte každou novou zeď, každé zatlučené okno, každou vnitřní stěnu, která se tu objeví. Život běží rychle, ale ne při pohledu puškohledem – něco vždycky ustoupí do pozadí nebo se dostane do popředí. Musíte vnímat celý obraz do nejmenších detailů.“

Trhavě jsem přikývla. Moje chyby rozebíral dvakrát tak dlouho než u všech ostatních – u druhých dvou dívek jen přikývl! – a já cítila, jak mi po krku stoupá ruměnec. Zřejmě to poznal a pohrdavě se zamračil. Přimhouřila jsem oči a o dva dny později jsem strávila tři hodiny tím, že jsem si vrývala do paměti každou změnu na té stavbě, a když jsem je ze sebe pak při výuce vychrlila, nechybělo vůbec nic.

Nesmíš minout. Ta slova se mi vryla pod kůži. V životě bylo tolik příležitostí minout – selhat. Jako matka jsem se věčně potýkala s tím, jak co nejlépe vychovávat syna – moc ho nerozmazlovat, ale ani nebýt zbytečně přísná. Jako studentka jsem se věčně snažila dosáhnout rovnováhy, abych se udržela na špici – bezchybně zpracované poznámky, připravená ke zkouškám, svědomitá při výzkumu. Jako žena Sovětského svazu jsem se věčně pokoušela naplňovat ideály mé věkové kategorie – výkonná pracovnice, nadšená svazačka, budoucí členka strany. A mezi všemi těmi malými pohyblivými cíli bylo tolik šedivých plošek, tolik možností, jak selhat… Ovšem když jsem se po poslední přednášce na vysoké přiřítila na střelnici a v duchu se plísnila, že jsem nesložila zkoušku z historie na výbornou, ale jen na dobrou, uklidňovalo mě, že zasáhnout cíl je aspoň tady celkem prosté – je to černobílý svět, žádná kalná šedivá místa. Buď jste se strefili do středu terče, nebo jste minuli.

„Hra,“ zavolal zjizvený instruktor. Začal brát naši třídu o sobotách na venkov, kde jsme se učili maskování – jak se ukrýt v ostružiní nebo v hájku nebo v zimě v závějích. A teď byla zase zima. Měli jsme půl hodiny přestávku na oběd pod několika omrzlými břízami, podupávali jsme na místě a kluci si podávali placatky s čímsi na zahřátí. Instruktor vytáhl pytel prázdných lahví od limonád a začal je nasazovat na větve tak, že směřovaly úzkým hrdlem k nám. My se seřadili s puškami. „Téhle hře se říká dno lahve,“ oznámil, zvedl se z dřepu a postavil se do čela. Metodicky se připravil ke střelbě, a když vypálil, vyvolalo to salvu povyku a pískotu – ustřelil té lahvi dno, ale hrdlo a stěny zůstaly netknuté. „Dokáže to někdo?“ vyzval nás a v očích mu zajiskřilo.

Přísahala bych, že se jeho pohled zastavil na mně, záměrně a provokativně, ale já jen tiše stála, opírala jsem se o pušku a nechala jsem mladší hochy, aby se postavili na čáru. V duchu jsem rozebírala jejich nezdary – pálili moc rychle, dychtili zapůsobit.

„Nechceš to zkusit, Ljudmilo Michajlovno?“ ozval se instruktor vedle mě a od úst se mu zvedl bílý obláček.

„Nebo budeš okounět tady vzadu a pózovat jako modelka?“ Měla jsem na sobě nový zimník, tmavomodrý s černým kožešinovým límcem, který moje matka dovedně vystřihla ze starého, moly prožraného šálu a přišila, aby se mi přivinul ke krku jako přítulný hranostaj. Všichni si mě celé dopoledne dobírali, že na to, abych nosila zbraň, vypadám moc nóbl.

Instruktorovu kousavou poznámku jsem přešla a kývla jsem k chlapcům, kteří pokračovali ve střelbě. „Nepřidám se k nim, protože se předvádějí. K tomu puška neslouží.“

„To je rozumné,“ přikývl. „Předvádět se je pro odstřelovače nebezpečné. Jsi nezranitelná jen tak dlouho, než tě někdo uvidí.“

„Já budu střelkyně, ne odstřelovačka.“

„Takže se nedržíš zpátky, protože je to rozumné. Nejde ti o to, že se nechceš předvádět. Ty se… jenom bojíš, že to nedokážeš. Že mineš.“

Věnovala jsem mu chladný pohled a šla si kleknout na palebnou čáru. Přenesla jsem váhu dozadu na pravou patu, zapřela si pušku do jamky v rameni. Ukazovák na spoušť, zadní část pažby opřít o tvář, popruh jsem si ovinula přes ohnutý loket, opřený o levé koleno, a posunula jsem ruku víc ke kohoutku, abych získala větší stabilitu. Podívala jsem se přes zaměřovač na lahev na větvi. I přes čtyřnásobné zvětšení se nezdála větší než znaménko na konci věty – tečka, jen tučně vytištěná. Ale to mě nezastavilo. Vypálila jsem, a když to třesklo, vybavila jsem si, jak jsem minula cíl před Alexejem.

Když jsem sklonila pušku tentokrát, spatřila jsem lahev s ustřeleným dnem a třpytivé střepy ve sněhu… hrdlo zůstalo nedotčené.

„Dobře,“ ozval se klidně instruktor. „Dokážeš to zopakovat?“

Cítila jsem na rtech úsměv, potlesk spolužáků jsem skoro nevnímala. „Ano.“

Ten den jsem to uslyšela poprvé – píseň, kterou zpívala puška v mých rukách, když jsem ji měla zapřenou o rameno a prst ohnutý na spoušti. Nějak se mi podařilo vytěsnit urputné snažení mých spolužáků a jejich okázalé pokusy a ocitla jsem se v naprostém tichu – na ostrově uprostřed té bujaré atmosféry zábavy a her. Přestala jsem vnímat všechno kolem, celý svět, takže jsem neslyšela nic, jen píseň, již zpívala tříčárková v mých rukách.

To odpoledne jsem ustřelila dno třem lahvím za sebou. Na každý výstřel jsem se pečlivě připravila a ani u jedné lahve se na hrdle nenašlo sebemenší škrábnutí. Čekala jsem, že instruktor něco řekne – jen si zkus shodit tohle, ty mizero – on mě však kupodivu procítěně objal. „Výborně, má dlouhovlasá krasavice,“ pronesl a zatahal mě za cop, který mi sahal až do pasu. „Věděl jsem, že vyhraješ.“

Zamrkala jsem. „Věděl jsi to, soudruhu instruktore?“

„Od toho, kdo je hodně obdařen, se hodně žádá,“ ocitoval. A když jsem rok nato jeho kurz zdárně dokončila, daroval mi podepsaný výtisk své knihy Manuál odstřelovače, do nějž vepsal: Nesmíš minout, Ljudmilo Pavličenková.

„Takový úspěch, malyška,“ pochválil mě večer otec, když jsem se vrátila domů a pyšně předvedla svůj certifikát. „Z mé dcery se stává nebezpečná žena.“

„To sotva, tati.“ Políbila jsem ho na obě tváře – svého neochvějného a spolehlivého otce v gabardénovém vojenském saku, jež stále nosil, i když byly jeho dny u armády dávno ty tam, s Řádem rudého praporu hrdě na prsou. Seděl u kuchyňského stolu a v dlaních držel hrnek s horkým čajem. Poznala jsem, že pomáhal Slávkovi s úkoly. Kdysi pomáhal u stejného stolu s úkoly i mně. I když se z práce vracel domů až po půlnoci, vždycky si našel čas, aby poseděl se svými dětmi, pomohl jim s přípravou do školy a vyslechl si, co je trápí – a to přestože jsme zlobily a on úpěl: „Pro lásku Leninovu, vy svého otce přivedete do blázince!“

Slávek přejel prsty po kulaté pečeti na mém certifikátu.

„Takže tě můžu učit, kdy budeš chtít,“ řekla jsem mu, vzala si ho na klín a políbila ho do těch čokoládově hnědých vlasů, stejných, jako jsme měli já i táta. „Vyrazíme si na střelnici?“

„Možná až budu pionýr,“ pronesl velmi vážně. „Až dostanu rudý šátek.“

„Až budeš starší,“ souhlasila jsem. Nevadilo mi, že se zatím učit nechce. Až bude připravený, budu i já – a na ničem jiném nezáleželo. „Tak mi ukaž ten úkol, moržik. Botanika, tu jsem měla jako malá vždycky ráda. Dovedl bys mi vyjmenovat všechny části listu?“

Poslouchala jsem jeho snaživý hlásek, dokud se nevrátila domů má útlá rozzářená matka a nezačala se rozplývat. Byla na mě pyšná, ale taky trochu zaskočená.

„K čemu je vůbec taková věc dobrá, malyška?“

„Naučilo mě to neselhat,“ odpověděla jsem upřímně.

„Při střílení?“

„Při čemkoli.“

A tohle je moje tajemství, jestli vás to zajímá. A zajímá, viďte? Jako každého, kdo se se mnou setká poprvé. Dokonce i Eleanor Rooseveltovou to zajímalo, když jsme se později seznámily na schodech Bílého domu, v srpnu roku 1942. Viděla jsem jí to na očích: jak se mohla dívka jako já – matka, studentka a nadějná historička – stát odstřelovačkou a pozabíjet stovky lidí? Jaké je její tajemství?

Jen málokdo se na to odváží zeptat přímo. Většinou se bojí, že mě to rozčílí a přidám si je na seznam – ale je v tom i něco jiného. Lidé sice válečné hrdiny milují, jenže ti hrdinové mají být čistí, čestní, v zářivé bílé zbroji. Bojují otevřeně, na denním světle, postaví se nepříteli tváří v tvář. Čelí smrti z předních řad. Zato když někdo (obzvlášť žena) získá své hvězdy tak jako já, lidmi to otřese. Každý, kdo prochází nocí, splývá se stíny a dívá se přes puškohled do nicnetušící tváře – na muže, který o odstřelovačově existenci ani neví, přestože ten vidí, že se jeho cíl ráno pořezal při holení a má snubní prstýnek –, je děsí. Když k tomu připočtete, že já o tom muži zjistím tohle všechno, a přece stisknu spoušť a on je mrtvý dřív, než uslyší výstřel…

Zkrátka každý, kdo tohle dělá, navíc opakovaně, a přesto v noci klidně spí, v sobě musí mít něco temného.

A v tom se nepletete.

Zato se mýlíte v tom, kdo v sobě má takovou temnou stránku, jež jen čeká na odhalení. Myslíte si, že někdo jako já je určitě hříčka přírody, která ožužlávala pušku už v kolébce, v pěti letech lovila a v osmi zabíjela vlky, vynořila se ze sibiřských (vždycky je to ze Sibiře) lesů jako hotová persona. Zejména Američané si mě tak rádi představovali – jako jednu z těch ledových Rusek z temných mýtů, které se plíží se zuby a rukama od krve nějakou pekelnou zasněženou krajinou. Jako rozeného zabijáka. A pak se seznámíte se mnou – s malou Milou Pavličenkovou, která se usmívá a tašku má plnou knížek. Se studentkou z Kyjeva, která vám ráda povypráví, jak by se jednou chtěla stát historičkou, a ukáže vám fotky svého milovaného buclatého chlapečka – a to vás zdrtí. Tohle že je Paní smrt? Ta odstřelovačka z mrazivého severu?

Jaké zklamání.

Anebo – a to je vaše druhá reakce, kterou ani nevyslovíte – jak znepokojivé. Protože jestli se v šestadvacetileté knihovnici skrývá taková temnota, v kom dalším ji můžete nalézt?

Nevím.

Vím jen, že ta moje se probudila, když jsem pochopila, že v mém životě není místo na chyby. Když jsem zjistila, že už nesmím víckrát minout. Když jsem uslyšela zpěv pušky ve svých rukách ve chvíli, kdy se mi podařilo prostřelit hrdlo lahve a ustřelit jí dno, až se rozletělo na tisíc lesklých střepů… a pochopila jsem, kdo a jak můžu být.

3. KAPITOLA 

Červen 1941 
ODĚSA 

Vlastenecké paměti jsou v módě – jak by řekla strana: jsou populární, naučné a podporují všeobecnou morálku (pokud trochu poklesne). Nicméně kdybych měla někdy sepsat paměti já, musela bych svůj příběh hodně upravit nebo z něj některé části úplně vynechat, protože život Ljudmily Pavličenkové byl plný věcí, které by se do žádných memoárů nedostaly. Přinejmenším ne do oficiální verze.

Například můj popis dne, kdy v Sovětském svazu vypukla válka. V oficiálních pamětech by mohlo stát: Ten den, kdy k nám vpadl Hitler, jsem se právě účastnila schůze Komsomolu a plnila své povinnosti budoucí členky strany.

Popravdě? V neoficiální verzi? Studovala jsem v Oděse a byla jsem na pláži.

„Vy máte pláže?“ krčili by možná Američané nosy, úplně je vidím. Myslí si, že Rusko je jen jedna rozlehlá sněhová pláň, která se třpytí za bílých nocí – žádné pobřeží, žádné letní dny, jen led a vlci. Podívá se někdo někdy na mapu? Oděsa leží jižněji než Paříž, Mnichov nebo Vídeň – a toho červnového dne bylo krásně, obloha bez mráčku, slunce hřálo a k obzoru se táhla lesklá a klidná hladina Černého moře.

Neměla jsem v úmyslu jít se koupat, ale kamarádka Sofja se se mnou den předtím moc nepárala. Obě jsme právě trpěly poslední hodinu nekonečné směny u pultu v oděské veřejné knihovně. „Vika a Grigorij se konečně vrátili z Moskvy, jdeme všichni na pláž.“

„Píšu diplomovou práci.“ Listovala jsem u stolu poznámkami, protože jsme zrovna neměly žádné čtenáře, které bychom musely obsluhovat. Zanedlouho poté, co jsem získala certifikát pokročilého střelce, jsem ukončila čtvrtý ročník vysoké školy, všechny předměty na výbornou až dobrou. Kdykoli jsem potřebovala vzpruhu, vytáhla jsem vysvědčení a prohlédla si ho. Mila Pavličenková se sice už v patnácti stala matkou, přesto se její život vrátil na trať a supí si to vpřed jako trpělivý vláček přes předem vytyčené zastávky. První: odpromovat na Kyjevské univerzitě. Druhá: to byla tahle práce v oděské veřejné knihovně. Každý týden jsem posílala část výplaty domů na péči o Slávka. Další zastávka: dokončení diplomové práce…

„Moře, Milo,“ přemlouvala mě Sofja. „Volá tě, ty nemožná knihomolko.“

„Volá mě Bohdan Chmelnický.“

„Neoháněj se pořád tou svou prací. Nemluvíš o ničem jiném než o Chmelnickém, o tom, jak v roce 1721 došlo k připojení Ukrajiny k Rusku…“

„Bylo to v roce 1654.“

„… nebo o Perejaslavské radě.“

„Vždyť je to fascinující historická epocha,“ ohradila jsem se dotčeně. S námětem mé práce už byl dobře obeznámen veškerý personál knihovny, ale nějak to nikoho nebralo. Sofja mi pravidelně vyhrožovala, že všechny ty moje papíry s oslíma ušima nahází do kamen. A já jí zas slibovala, že jí nacpu rtěnku do nosu, takové už bylo naše přátelství. „Kdyby se Kozácký hetmanát nepřipojil k centrálnímu Rusku, nikdy bychom neměli pořádně sjednocený národ…“

„Milo, tohle nikoho nezajímá. Pojď se s námi koupat.“

A tak jsme se ocitli na pláži na pruhovaných osuškách s odrbaným košíkem plným limonád. Kolem se honily děti, ječely a od nohou jim odletoval písek. Já se jen obrátila na druhou stranu. Měla jsem na sobě vytahané tmavě modré jednodílné plavky. S tváří nastavenou slunci jsem podřimovala za zvuku šplouchání vln a snila, jaké to bude, až jednou dokončím diplomovou práci a studium a stanu se historičkou v Moskvě. Budu mít byt kousek od parku Gorkého, kam budu brát Slávka na bruslení, budu mu kupovat pončiki v papírovém kornoutu…

„Pojďme dneska večer na operu,“ ozvala se Sofja a ometla si písek z nohou. „Dávají La Traviatu – Vika má lístky navíc.“

„Půjčili si mě z Labutího jezera, abych doplnila operní tanečnice při cikánském tanci ve druhém dějství,“ vysvětlila Vika a obrátila oči v sloup. Byla demisólistka oděského baletu a právě se vrátila z baletní školy Velkého divadla v Moskvě. Nebylo jí ještě ani dvacet, přesto už získala jednu z těch květnatých přezdívek, jaké se tanečnicím dávaly – „Vážka“ nebo „Slavík“, už si nevzpomínám. Mně připomínala spíš vážku – těma hmyzíma vypoulenýma očima a nekonečně dlouhýma hubenýma nohama. „Nesnáším ty malé roličky v operách,“ stěžovala si. „Mizerná choreografie…“

„Nebuď snob,“ dobíral si ji bratr Grigorij a hodil po ní písek. Vika nám připadala občas úmorná, ale milovaly jsme jejího bratra–dvojče. Byl to taky tanečník, ale nedělal s tím takové ciráty. „Můžeme si po opeře zajít na večeři. Vždycky když sundám punčochy a smyju líčidla, mám hlad, že bych Vice spolkl piškoty.“

„Ty máš hlad věčně,“ vyčetla mu Sofja a mě píchlo u srdce, protože jsem totéž říkávala Rostislavovi. Mému synkovi teď bylo devět, byl urostlý, tmavý a čiperný, venku pořád někam odbíhal, aby mi ukázal žilkovaný křemen, suk v kůře stromu, který připomínal soudruha Stalina z profilu, malou žabičku, již jemně choval v dlaních. Neviděla jsem ho už několik měsíců, od té doby, co jsem opustila Kyjev, abych nastoupila do oděské knihovny. Nemusela jsem ani zavřít oči, abych ho viděla, jak stojí s mými rodiči na nástupišti a tiskne mi ruku. „Mohla bys mě vzít s sebou,“ přemlouval mě. „Pomáhal bych ti v práci.“

„Nebudu tam dlouho, moržik,“ slibovala jsem. Pevně jsem ho objala a snažila se neplakat. Ještě jsem bez něj nestrávila víc jak čtrnáct dnů a tohle potrvá minimálně čtyři měsíce. Byl to však další krok vstříc budoucnosti, kterou jsem si tak pečlivě naplánovala – k bytu v Moskvě, zaměstnání historičky, k nezávislosti a bezpečí. „Dělám to pro tebe,“ pověděla jsem synovi. „Všechno jenom pro tebe…“ S tím jsem zvedla tašku s knihami do vlaku, než se rozpláču.

Takže jsem toho krásného letního dne ležela na pláži, ale vůbec jsem si ho neužívala, protože jsem byla tak daleko od svého syna.

Vika si dál stěžovala. „Baletní variace v operách, to je jenom hopsání kolem v červených spodničkách. Mrhání tréninkem…“

„Dej už pokoj, Viko. Aspoň po tobě nikdo nechce, aby ses potila u soustruhu ve fabrice!“

„Obojí je to ohavná upocená dřina!“

„Já u soustruhu ve fabrice dělala,“ namítla jsem.

„A nebylo to ohavné, vlastně spíš krásné.“ Tehdy byl Slávek miminko a skoro neplakal. Já pracovala u soustruhu, věčně ze zapleteného copu vyčesávala wolframové piliny a říkala si, jestli se ještě někdy budu moct vrátit do školy. Ale ten pohled na fialovomodré zkroucené hobliny vylétávající zpod čepele mi připadal nádherný.

„Krásné?“ Vika se zatvářila opovržlivě.

„Kov může být tvrdý, jak chce, stejně se nakonec podvolí lidské síle,“ opáčila jsem. „Jako všechno. Stačí vyrobit správnou zbraň.“

Baletka se ušklíbla, zato její bratr povytáhl obočí.

„Když už je řeč o zbraních…“

„Ne, neprostřelím kartu, abys vyhrál sázku,“ umlčela jsem ho okamžitě. Od ukončení střeleckého kurzu jsem pravidelně chodila trénovat na střelnici, abych nevypadla ze cviku, ale nechtěla jsem se předvádět. Střelba si žádá uctivější přístup.

„No tak, Milo!“ Grigorij se uculil a na tvářích se mu objevily dolíčky. Flirtoval se mnou celý den. Byl hezký, měl úchvatné svalnaté nohy jako všichni tanečníci… ale taky to byl pořád kluk, teprve osmnáctiletý. A mezi osmnácti a čtyřiadvaceti je až propastný rozdíl! Povila jsem synka v raném věku a to znamenalo, že když jsem se vrátila ke studiu, všichni mí spolužáci byli o pět šest let mladší než já – někdy jsem si v porovnání s nimi připadala jako stařena. Teď už jsem chodila často tancovat a na večírky, ale chlapci, se kterými jsem se tam seznámila, pro mě neměli žádnou perspektivu. Kluci z univerzity, co mě po schůzích Komsomolu zvali do kina, mysleli jenom na zábavu. Já musela myslet na dítě a na budoucnost. Pokud šlo o ty starší, byli příliš pohlcení vlastními představami o budoucnosti a dávali jasně najevo, že kdybychom spolu měli mít vážnější vztah, čekali by, že se jim přizpůsobím a svých snů se vzdám.

Láska až pak, opakovala jsem si, kdykoli mě píchlo u srdce osamělostí. Nejdřív dostudovat. Jakmile udělám pár dalších bezchybných kroků na své vytyčené trati, jakmile se mi konečně podaří rozvést… Alexej se nedostavil ani na třetí stání, zrovna jako v obou předchozích případech, ale až budu mít po škole trochu víc prostoru, dotáhnu to do konce. A pak se porozhlédnu po vhodném muži, s nímž bychom já a Slávek mohli sdílet život. Až budu stát oběma nohama pevně na zemi, přijde čas na muže, rodinu a další děti – zkrátka na všechno ostatní.

Dokud je člověk mladý a nezná nic jiného než mír, má za to, že je vždycky na všechno čas.

„Pojďme na oběd.“ Sofja mě přetáhla ručníkem. „Jinak spořádám tady Viku, i když má nohy jako komár. Jdeme!“ Že to ale byl den! Partička rozesmátých mladých lidí, celých od písku a v letních propínacích šatech (jen Grigorij měl staré sako) přes mokré plavky, si sbalila osušky a odkráčela do bistra na Puškinově ulici, kde se specializovali na čeburky. Čekali jsme na talíře se smaženými kapsami plněnými masem a sbíhaly se nám sliny. Vika prohlašovala, že nic jíst nebude, protože kdyby přibrala třeba jen gram, přišla by o hlavní roli ve Slečně kavaleristce, kterou měla ztvárnit příští rok. Její bratr opáčil, že jestli bude věčně řešit gramy a kilogramy, upustí ji při příštím pas de deux na hlavu. Sofja usrkávala brčkem studenou březovou šťávu. Já myslela na poznámku pod čarou, kterou jsem potřebovala přidat do diplomové práce. Kolem rozjařeně halasili další hosté a venku lidé, kteří mířili na pláž, ulepené děti a jejich sluncem spálené matky. Ten poslední den, ten poslední okamžik, než šlo všechno k čertu, než se kolo osudu pootočilo a všechny nás vymrštilo do vzduchu, rozmetalo naše pečlivě připravené plány na milion střepů, které se na nás pak snášely jako déšť. Viku příští rok nečekala žádná role ve Slečně kavaleristce, Grigorij už s ní neměl tančit žádné další grand jeté, Sofju už nečekala slunná odpoledne nad světlezelenou březovou šťávou a já před sebou neměla obhajobu práce o Bohdanu Chmelnickém, připojení Ukrajiny k Rusku a Perejaslavské radě. Do roka měla být polovina osazenstva našeho stolu mrtvá.

To všechno kvůli oznámení, které náhle hlasitě zaznělo z amplionu na ulici hned před bistrem a utnulo veškerý hovor jako ostrý nůž. Dozvěděli jsme se, že toho dne ve čtyři hodiny ráno proniklo Německo na území naší vlasti.

Všichni jsme zůstali jako opaření. Venku totéž, všechny hlavy se otočily k amplionu a poslouchaly řeč soudruha Molotova. Každý z nás musí od sebe i od ostatních vyžadovat disciplínu, ukázněnost a oběti hodné skutečného sovětského vlastence, abychom zajistili vše, co potřebuje Rudá armáda, námořnictvo a armádní letectvo, a zvítězili tak nad nepřítelem. Mluvil rozrušeně, leč neochvějně. A my zvítězíme!

Nebyl to dlouhý proslov, ale stačil, aby se náš svět okamžitě obrátil vzhůru nohama.

Hovor uvnitř se v tu ránu rozproudil, jen naše čtveřice na sebe ohromeně zírala. Slávek, pomyslela jsem si. Slávek… Nikdo se nepohnul, dokud nám na stůl nepostavili horké prskající čeburky a lahev světlounce žlutého vína. A pak jsme najednou mluvili o překot.

„Jak daleko se dostali?“ ptala se Sofja a vypadalo to, že je jí špatně. „Ti hitlerovci?“

„Narukuju,“ vyhrkl Grigorij.

„To teda ne!“ obořila se na něj Vika a v tom šoku poulila oči ještě víc než obvykle. „Umělce přece přijímat nebudou – že ne? –, tak ne že se budeš vrhat puškám do cesty.“

„Třeba bych mohla narukovat jako zdravotnice,“ pronesla Sofja a snažila se to říkat statečně, ale znělo to jen vyděšeně. Já zírala do talíře. Slávek… válka přináší dětem do života takové hrůzy. Chleba na příděl, nálety, fronty, které se táhnou i několik ulic. Mí rodiče ještě pořád mluvili o té poslední a o hrozném strádání, které následovalo…

Vika vyskočila a probodla bratra pohledem. „A stejně musím dneska večer tancovat v La Traviatě, invaze neinvaze. Tak se uvidíme pak.“

„Viko…“ vyběhl bratr za ní a my se Sofjou zůstaly u stolu a zíraly na sebe.

„Klidně na tu operu můžeme jít,“ pronesla kamarádka nakonec. „Protože ať už se bude dít cokoli, zatím se to neděje. Ne tady.“

Zato na obzoru – tam ano. A ten obzor nebyl nijak zvlášť vzdálený. Později jsem se dozvěděla, že německé nálety pronikly až ke Kronštadtu blízko Leningradu a k Sevastopolu na Krymu. Venku se Puškinova ulice plnila lidmi, kteří se srocovali pod amplionem a diskutovali.

A přece jsme viděly matky, jak míří s natěšenými dětmi na pláž, i dvojice, které se ruku v ruce procházely po Přímořském bulváru. Pořád bylo krásné letní odpoledne a nikdo nechtěl zrušit plány na večer v kině, v divadle nebo na koncertě jen proto, že vypukla válka. Nemohla jsem se rozhodnout, jestli je to slepá tvrdohlavost, nebo jen ruská nátura, která velí sklopit hlavu a dál pochodovat vpřed. A nevěděla jsem to ani později večer, když jsme se Sofjou usedly do lóže č. 16 na první galerii v oděském divadle a sledovaly dění na jevišti za zvuku tlumených úvodních tónů Verdiho opery. To divadlo bylo překrásné, zlacená štukatura a ohromné křišťálové lustry – divadlo pro nás, obyčejné studenty a občany, přitom by kdysi lidé jako já mohli leda tak poníženě postávat u vchodu a sledovat, jak se dovnitř hrne šlechta.

Přesto jsem si operu nedokázala vychutnat, sopranistku v bílých krajkách, mocný sbor ani úchvatného tenora. Slepě jsem zírala na jeviště, propínala ruce v klíně a hlavou se mi honila změť nahodilých obrazů, prošpikovaná rádiově zploštělým hlasem soudruha Molotova: Můj syn, jak jí horké bliny s jablky a kysanou smetanou… Německá vojska vtrhla do naší země, aniž vůči Sovětskému svazu vznesla jakýkoli požadavek nebo mu vyhlásila válku… Spořádané řady složek v knihovně, jež jsem tak ráda třídila… Napadli naše hranice na mnoha místech… Přikyvování mých profesorů historie, když jsem na otázku odpověděla správně: „Přesně tak, Ljudmilo Michajlovno.“… Došlo i na vzdušné útoky a dělostřeleckou baráž… Fialovomodré hobliny nekonečně tvrdého kovu, jak se kroutí zpod čepele… Výstřel, můj prst na spoušti a projektil, který se zaboří přímo doprostřed terče…

Opona se spustila za hlasitého potlesku. Skončilo první dějství, sopranistka stačila vyměnit lásku za život (nebo ne?) a já sotva vnímala jedinou notu. Věděla jsem jen, že mi cosi sílí v prsou a nezadržitelně to narůstá, a najednou jsem nemohla dýchat, nemohla jsem přemýšlet, nemohla jsem tu sedět a čekat na druhé dějství ani na Vičin velkolepý výstup v červené spodničce. „Musím pryč,“ oznámila jsem stroze Sofje a zvedla jsem se. Seběhla jsem po velkém schodišti až k východu a venku lapala po doušcích teplého nočního vzduchu. Stála jsem na schodech před budovou divadla a vítr mi čechral modré krepdešínové šaty kolem kolenou. Vydala jsem se ulicí. Nějak jsem se ocitla v zátoce a zastavila jsem se v místě s vyhlídkou na moře, sevřela jsem zábradlí. Na Přímořském bulváru o kus dál právě dechová kapela vyhrávala z letního pódia vojenský pochod, až nepříjemně ryčný. Hladina se třpytila a já v zátoce matně viděla obrysy Černomořského loďstva. Dělové čluny, torpédoborce, starý křižník, který předělali na minonosku… Říkala jsem si, jestli tu některý z nich bude ještě i za týden. Jestli se i za týden někdo bude procházet, smát se a tleskat do rytmu, nebo jestli budou všude jen uniformy a zachmuřené tváře. Tenhle krásný svět. Ten noční zázrak, jakým je moje město, má země. Slávkův svět, ten, který jsem mu chtěla ukázat, vybudovat ho pro něj, položit mu ho k nohám. Převálcovaný německými darebáky s tím jejich mrňavým knírkatým diktátorem a nafoukanými sny o nadřazenosti.

„Jste snad vy, Sověti, lepší?“ zeptal se mě později jeden přiopilý americký novinář. „Myslíte si, jak jste v právu, a chcete, aby komouši vládli všude na světě…“

Jsou věci, za které by se má vlast mohla omluvit. Čeká nás ještě dlouhá cesta, jsme vycvičení nevidět svět kolem sebe takový, jaký je, nýbrž takový, jakým se má stát, ačkoli víme, že to je v nedohlednu. Přes všechny naše chyby se ovšem nikdy nebudu omlouvat, že jsem bojovala v té válce, která se v roce 1941 objevila na našem prahu. Německo přepadlo nás. Německo chtělo naši ropu, naše města, naši vlajku, kterou by připojilo ke své říšské koruně. Chtělo vidět ty své zatracené orly, jak se třepotají vysoko na stožárech, od modrých a zlatých leningradských paláců až po ledovce na jezeře Bajkal. Nezáleželo na tom, co chceme my, prostě k nám vtrhli. První výstřely vypálili oni, první kanady, které dusaly přes hranice, patřily jim, a kdybychom se jen otočili zády a nechali je, brzy by mého Slávka nahnali do Hitlerjugend a učili ho hajlovat před zrůdou.