Deon Meyer 

Temný proud  

Originální název: The Dark Flood 

Vydáno u Hodder & Stoughton, Londýn 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Deon Meyer, 2021 

First published in Afrikaans as DONKERDRIF 

by Human & Rousseau, 2021. 

First published in Great Britain in English by 

Hodder & Stoughton in 2021 as The Dark Flood. 

Translation © Silvie Mitlenerová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0940-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-0941-4 (mobi)

Pro Marianne, s láskou 

Riskujeme, že sami sebe zničíme vlastní chamtivostí a hloupostí.

Stephen Hawking 

Převzetí státu, podst. jm.: Snahy malého počtu lidí využít nezákonné provize ze soukromých zisků a nasměrovat je k veřejným činitelům, aby prvně jmenovaní mohli profitovat z činnosti vlády. 

Wikipedia 

ČERVENEC 

1 

Kapitán Benny Griessel slyšel dusot kroků a naléhavý křik. Volal na ně jeho kolega z Jestřábů, Vusi Ndabeni: pojďte, rychle, přepadli dodávku s hotovostí, právě teď to probíhá.

Úterní červencové ráno. V polovině zimy.

Opustil složku na svém stole, ze zásuvky vytáhl pistoli Vektor Z88 a rozběhl se. Vusi byl drobné postavy, tichá povaha, nikdy neztrácel klid. Teď ta naléhavost v jeho hlase znamenala, že Griessel nemá váhat. Utáhl si opasek kolem boků. Už se k němu blížil Vaughn Cupido a dlouhý kabát za ním vlál. Tenhle batmanovský oblek nosil celou zimu.

„Chvála Pánu,“ prohlásil Cupido. Vaughn nesnášel úmorné policejní papírování. Už se ve složkách hrabali celé dny. Tohle byla dočasná úleva.

Kapitáni Frankie Fillander a Mooiwillem Liebenberg se také vynořili ze společné kanceláře. Podrážky dupaly po holé kachličkové podlaze Ředitelství pro vyšetřování prioritních zločinů – DPCI – v Bellville a celé stádo se hnalo do zbrojnice v prvním patře.

Ndabeni tam už byl, rozdával útočné pušky R5 a zásobníky navíc. Praporčík Bossie Bossert si spěšně zapisoval poznámky do seznamu.

„Já chci špačíka,“ prohlásil Cupido.

Vusi mu podal krátkou brokovnici s pistolovou rukojetí, Berettu RS200, a nábojový pás.

„Ty musíš mít vždycky něco extra, hele,“ ozval se Fillander. „Je to přepadení dodávky s hotovostí, ne bankovní loupež.“

„Pravidla mi můžou políbit, strejdo,“ mávl rukou Cupido. „Jen počkej a uvidíš.“

„Hlavně je doneste zpátky,“ volal za nimi Bossert.

*** 

Na ranním nástupu v posledních pěti měsících vždycky dostali informace o Vusiho vyšetřování. Pracoval na dlouhé řadě přepadení dodávek v Západním Kapsku. Stejný gang, stejný modus operandi – deset mužů ve čtyřech ukradených autech přepadlo ze zálohy převozní dodávku. Jedno auto, vždycky nějaké staré a těžké, to záměrně napálilo rovnou do té bezpečnostní dodávky a přinutilo ji zastavit. Ostatní auta ji obkroužila a otevřeně do ní pálila (jak ukázaly následné balistické testy) z kalašnikovů a exotické sbírky dalších malých zbraní. Dokud strážci nepodlehli. Nebo, v případě, že se drželi déle, dokud útočníci neodpálili zadní dveře výbušninou. Takhle už ukradli asi čtrnáct milionů randů.

Lupiči byli úplní fantomové a nezanechávali za sebou žádné pořádné forenzní důkazy. Ndabeni byl u konce sil a pod extrémním tlakem od nadřízeného důstojníka, plukovnice Mbali Kaleni.

Takže teď se tam rychlostí sto padesát kilometrů za hodinu řítilo pět detektivů ve dvou neoznačených autech. Vepředu jelo BMW X3 a za ním Ford Everest. Nejdříve směrem na N1 a pak na východ.

Griesselovi zazvonil telefon. Volal Vusi z vedoucího BMW, které řídil Fillander.

„Vusi?“

Ndabeni musel křičet přes ječení sirén: „Myslím, že ti lupiči mají policejní vysílačku, takže omezíme rozkazy na telefon. Mám tu hodně horkej tip od novýho informanta, naprosto důvěryhodnýho. Chystají se zaútočit na dodávku Pride Security na R45 mezi Malmesbury a Paarlem.“

Griessel zopakoval základní fakta Cupidovi za volantem i Liebenbergovi, třetímu spolujezdci ve fordu.

„Informoval jsem Paarl, vysílají zásahovou jednotku,“ dodal Ndabeni.

I o tyto novinky se Griessel podělil s kolegy.

„Průser,“ komentoval to Cupido. Schopnostem venkovských policejních složek důvěřoval jen pramálo.

„Zavolal jsem do Pride Security, pošlou dodávku jinudy,“ hovořil dál Vusi. „Takže doufáme, že ten gang zaskočíme při čekání na ni.“

„Víme, kde budou?“ zeptal se Griessel.

„Na křižovatce R45 a silnice Agter–Paarl,“ řekl Vusi a dodal: „Zjeví se i vrtulník.“

Jeli směrem k majestátním modrým horám. Boland se před nimi nádherně tyčil v jasném světle chladného, slunečného zimního dne.

*** 

Jak to později popsal Cupido, byl to „jeden velkej průser obřích rozměrů“. Přímo od samého začátku.

Protože zloději disponovali vysílačkou, naladili se na frekvenci Pride Security. Nová trasa dodávky jim šla přímo do ucha.

Protože Vusi zvolil R44 pod dojmem, že to bude rychlejší než jet skrz Paarl, houkačky nehoukačky.

A protože paní Barbara van Aswegenová, žena farmáře z usedlosti jen šedesát metrů od místa činu, slyšela výstřely, okamžitě zatelefonovala na policii do Paarlu a ti uvědomili zásahovou jednotku, kde akce probíhá. A pak odemkla trezor a vytáhla odtamtud manželovu loveckou winchesterovku ráže .308.

Ale ze všeho nejdřív se lupiči zmocnili dodávky. Udeřili těsně u vinného sklípku Windmeul Kelder, kde se dvouproudá silnice slévala jako dvě řeky do jednoho pruhu. Starý a odolný Mercedes S500 z roku 1995 s tupým zaduněním narazil do boku obrněného bezpečnostního vozidla. Řidič od Pride hnaný adrenalinem, strachem a zoufalým odhodláním jel příliš rychle. Na kolizi reagoval přehnaně, strhl volant doprava, ale v tom okamžiku nebylo jeho auto s mercedesem v kontaktu a škublo sebou příliš ostře. Přetočilo se přes střechu. Dvakrát, třikrát, čtyřikrát, škrábalo o asfalt, jiskry létaly, kov skřípal a ozývalo se vysoko položené úpění. Nakonec auto skončilo na levém boku uprostřed silnice.

Čtyři vozidla lupičů obkroužila dodávku: mercedes zepředu, aby odklonil veškerou přijíždějící dopravu, dvě ze strany a jedno zezadu. Lupiči vyskočili ven a začali po dodávce pálit. Obvyklá taktika. Věděli, že dodávka má neprůstřelná okénka a výplně dveří, ale bubnující nálož olova zní tak strašidelně, že strážci obvykle podlehnou. Vyprázdnili zásobníky a v tichu nového nabíjení dali mužům v dodávce šanci vyjít ven s rukama nad hlavou. Tím pádem by mohli odemknout zadní dveře bez další přestřelky.

Ale tentokrát ne. Strážci viseli v bezpečnostních pásech celí vyděšení, šokovaní a zranění.

Lupiči se uchýlili k plánu B. Ti dva ze zadního vozidla doběhli k dodávce s výbušninami. Zkušeně přimáčkli balíček ke kloubu mezi dveřmi, běželi se schovat za svoje auto a tam aktivovali rozbušku. Výbuch zaduněl přes holé zimní vinice, až děti v Základní škole Slot van die Paarl polekaně vzhlédly k učitelce. Z dodávky se vznesl oblak plamene a černého kouře. Zlodějům zvonilo v uších, a tak neslyšeli ani sirény přijíždějících Jestřábů.

*** 

Vusi Ndabeni uviděl kouř z výbuchu jako první.

„Ndiyoyika,“ ukázal na to Fillanderovi.

„Parchanti!“ prohlásil starý veterán Frankie. Pohlédl na sedadlo spolujezdce, kde ležela jeho puška.

Srdce se jim rozbušilo. Fillander instinktivně zabrzdil. Vusi zavolal Griesselovi. „Vidíte ten kouř?“

„Jo,“ potvrdil Benny a ukázal to dalším dvěma v everestu.

„Fokkit,“ vyjádřil se Cupido. „Čas na party.“ Griessel ucítil intenzivní touhu po uklidňujícím účinku Jacka Danielse. Jakožto alkoholik v léčbě si už přes dvě stě dní nedovolil ani kapku.

On a Liebenberg rozložili skládací pažby svých pušek R5 a odjistili je. Palce na velikých bezpečnostních mechanismech. Cupido přibrzdil, aby si udržel odstup od BMW.

*** 

Ti dva gangsteři hlídkující u mercedesu a vyhlížející, kdo přijíždí, uviděli a uslyšeli Jestřáby zároveň. Zakřičeli na zbylých osm, kteří vynášeli zezadu z dodávky Pride krabice s hotovostí, ale bylo už příliš pozdě. Když vypálili první střely na policejní auta, BMW i everest už stály nehybně – bokem přes cestu. Detektivové se shlukli na bezpečné straně aut. Ukryli se za auty a palbu opětovali. Cupido, jehož „špačík“ na takovou vzdálenost nestačil, třímal oběma rukama Glocka 17.

Práskly výstřely a olovo dopadlo na všechna tři vozidla i na povrch vozovky. Kulky hvízdaly kolem mužů, některé je skoro lízly, a chemický závan střeliviny zůstal těžce viset ve vzduchu.

Těch osm nosičů krabic s penězi na okamžik zaváhalo a hodnotilo své možnosti: měli by pomáhat se střelbou, nebo radši co nejrychleji donést kořist do únikových vozidel? Cesta do Paarlu zůstávala otevřená. Vůdce – šlachovitý, chytrý a nebojácný, v oranžové čepici – měl zkušenosti už z mnoha útoků. Nehodnotil schopnosti policistů, byl si jistý, že jeho kámoši je zaměstnají na dost dlouho. Křikl na ostatní, ať naloží krabice do auta.

Netušil, jaké talenty skrývá Frankie Fillander. Fillander byl u kapského DPCI – známějšího jako Jestřábové – jedním z nejlepších střelců. Jeho předchozí zkušenost od policie v Mitchells Plain ho naučila zůstat v klidu i pod těžkou palbou. Nastavil si na R5 poloautomatický režim a zalehl na zem u zadku BMW. Kolegové mu poskytli krycí palbu. Čekal na příležitost, mířil na prvního muže z mercedesu větším kruhovým zaměřovačem úplně vepředu. Trefil ho vysoko do pravého ramene. Muž sebou trhl a upustil kalašnikov.

Fillander máchl hlavní doleva. Viděl jen jednu paži toho druhého muže u mercedesu, jen ohbí jeho lokte, kde nesl samopal. Zamířil, vzal v úvahu soustavný pohyb paže a vypálil. Náboj ráže 5,56 x 45 roztříštil muži loket a ozval se bolestný, vyděšený výkřik.

Palbu už jim nikdo neopětoval.

V tomhle okamžiku si Benny Griessel pomyslel: dostali jsme to pod kontrolu, hodní kluci dnes zvítězí.

A pak se přihnala kavalerie.

2 

Bolandská zásahová jednotka dorazila ze směru Paarl. Z východu.

Jestřábové přijeli ze směru Motýlí svět. Ze západu. Dokonalý obchvatný manévr. Kdyby to předem plánovali, byla by to dokonalá strategie útoku na křídlo nepřítele, která by hladce uvěznila gangstery v křížové palbě.

Ale neplánovali to předem. Rádiové ticho, kouř z výbuchu a palby, pachatelé běhající sem a tam s nákladem krabic, kteří v mezičase nadivoko pálili z pušek – to všechno znamenalo, že velitel zásahové jednotky, podplukovník Phila Zamisa, ani nevěděl, že na vzdálenější straně toho celého rozruchu se pohybují Jestřábové.

On a jeho muži v černých neprůstřelných městských bojových oblecích, vyzbrojeni automatickými pistolemi Heckler Koch MP5N, puškami R5 a jednou odstřelovačskou puškou McMillan TAC-50, zastavili auto, vyskočili ven a začali střílet. Osm zbývajících lupičů zaplulo pod vozidla a za ně a většina střel zásahové jednotky dopadla na vozidla Jestřábů. Jedna dokonce trefila Mooiwillema Liebenberga – jehož pohledná tvář mu vynesla u Jestřábů přezdívku „zbraň hromadného svádění“ – do obličeje. Naštěstí to bylo jen škrábnutí, krvavý šrám pod levým uchem. A zásahová jednotka nepřestávala střílet.

Jestřábi naopak se spatřením zásahové jednotky střelbu ukončili.

„Co jsem říkal? Průser!“ zavyl Vaughn Cupido.

„Kurva,“ ulevil si Griessel.

„Já jim zavolám,“ křikl Vusi – měl na podplukovníka Zamisu číslo. Zalehl těsně pod kapotu BMW, vyštrachal telefon z bundy a zavolal mu.

Chvíli to trvalo, než důstojník zvedl sluchátko. Ndabeni na něj hulákal, jak mohl, přes všechen ten rachot a výstřely, až to nakonec Zamisa pochopil.

Nad místem činu se rozhostilo ticho. A v usedlosti hned u silnice farmářova manželka Barbara van Aswegenová pozorně naslouchala zvukům probíhající bitvy. Byla doma sama, ale nachystala se a loveckou pušku držela pevně v rukou. Teď je načase jednat, rozhodla se, chránit teplo domácího krbu. Zvedla zbraň a pustila se do toho. Mířila na bílá neoznačená auta Jestřábů, která jí stála přímo ve výhledu. Připadalo jí zjevné, že ti muži jsou součástí zlodějského gangu.

*** 

Benny Griessel zaslechl odněkud zleva výstřel a dávka dopadla na everest přímo nad ním. Zaklel a spustil se do dřepu.

Další výstřel. Zase do fordu.

„Jissis,“ komentoval to Cupido.

Frankie Fillander paní van Aswegenovou viděl. „To je nějaká tetka,“ houkl. A pak směrem k ní: „Teta, tady na tý straně jsme policajti.“ Ale ona dál střílela.

Griessel slyšel, jak Vusimu zvoní telefon – nejspíš mu volal podplukovník Zamisa z druhé strany, aby zjistil, co se děje. A pak uviděl, jak útočníci zneužívají zmatku a zdrhají. Na jih, směrem od farmářovy ženy, přes plot a do vinohradu. „Pojďte, Vaughne, Willeme!“ zakřičel, znovu si nabil pušku R5, vyskočil a rozběhl se za nimi.

Lupiči byli mladší a hbitější. Griessel hodně trénoval na kole, ale nikdy nebyl velký sprinter ani skokan přes ploty. Cupido byl mnohem větší atlet, ale platilo to hlavně předtím, než za posledních pár let nabral šestnáct kilo. A Mooiwillem Liebenberg jim chtěl pomoct, ale v tu chvíli paní van Aswegenová prostřelila okénko u spolujezdce u jeho hlavy, sklo se vysypalo na něj a on padl na zem jako podťatý.

Benny překonal plot jako první a proběhl dlouhou řadou topolů lemujících cestu. Viděl těch osm zlodějů běžet kolem obílených hospodářských budov u farmy na kraji svahu. Koutkem oka spatřil po svém levém boku taky lidi ze zásahové jednotky. Ohlédl se. Cupidův stylový dlouhý kabát se zachytil v plotě, když se kolega snažil plot přeskočit i s malou brokovnicí v ruce.

„Už běžím, Bene!“

Griessel utíkal dál. Země byla provlhlá a kluzká po nedávném dešti. Nakonec vyběhl až na vrchol. Musel se zastavit u hospodářských budov a opatrně nahlédnout za roh. Prudce zabrzdil, nohy mu podklouzly a tvrdě dopadl na zem. Hned vyskočil, ale zablátil si kalhoty i lokty.

Lupiči zdrhali o sto šest. Chtěl zvednout pušku a vystřelit, ale nahoře před ním stála řada dělnických domků. Čtyři policisté ze zásahové jednotky se k němu rychle blížili po cestě k farmě, ale byli pořád moc daleko, než aby mohli zlodějům odříznout cestu.

Běžel a běžel, lapal po dechu a plíce mu hořely.

U domků se musel znovu zastavit a rozhlédnout se. Uprchlíci sbíhali dolů do dolíku za hrází, plnou rychlostí. Zvedl pušku a třikrát vypálil. Nic se nezměnilo.

Něco mu ale nesedělo. Spočítal běžící postavy – mezi dlouhými řadami holé vinné révy se pohybovalo jen sedm zlodějů. Navíc se rozdělili. Jedna skupina uhnula doprava, zbytek běžel dál rovně.

Doběhli k němu muži ze zásahové jednotky. Poznal podplukovníka Zamisu.

„Á, Benny,“ pozdravil ho Zamisa. „Pojďte se mnou, vezmeme si tyhle tři.“ Mávl na své kolegy, aby následovali čtyřčlennou skupinu.

Griessel se ohlédl. Cupido běžel třicet metrů za ním.

„Vaughne, jeden z nich zaběhl tady do jednoho toho dělnickýho domku!“ zakřičel.

„Klidně mi toho sráče přenechte,“ lapal Cupido po dechu.

Zamisa vyrazil. Bylo mu už přes čtyřicet, ale rychlost mu nechyběla. Griessel musel pěkně makat, aby s ním udržel krok.

„Támhle je základní škola,“ ukázal Zamisa za běhu směrem na východ.

„Do prdele,“ reagoval Griessel – to mohlo znamenat rukojmí a obrovské problémy.

Ale ti tři uprchlíci náhle zahnuli na sever směrem k borovému hájku.

„Chtějí to otočit zpátky k autům,“ usoudil Zamisa. Griesselovi se nedostávalo dechu na odpověď.

*** 

Cupido stál poblíž dělnického domku na vrcholu, opíral se dlaní o zeď a popadal dech. Bude muset zhubnout, už pěkně dlouho je takhle tlustý a bez kondice, co s tím ale udělá? Jeho Bantingova dieta se nějak zasekla na mrtvém bodě. Vinil z toho svou přítelkyni. Desiree Coetzeeová milovala vaření a chození do restaurací. Doma se pořád vyskytovala nějaká sladká lákadla a on jim nedokázal odolat.

Viděl, jak jeho kolega a chlápci ze zásahové jednotky peláší zvlněnou krajinou.

Z druhé strany silnice stále slyšel jednotlivé výstřely.

Farmářova žena pálila na Vusiho a zbytek.

Zavrtěl hlavou. Průser.

Vyhlédl zpoza rohu, zadíval se na silnici, která vedla mezi řadou čtyř malých staveb a stromovou alejí.

Všude klid.

Ve stromech se něco pohnulo. Pozvedl brokovnici, i když věděl, že na tuhle konkrétní zbraň je to moc daleko. Vykukovalo tam nějaké dítě – vyděšený obličejík malého barevného kluka, možná pětiletého.

Cupido se plížil kolem rohu směrem k chlapci a držel se u zdi.

Výstřely zazněly v dálce směrem na jih. Dítě vyděšeně nadskočilo.

Cupido zkusil dveře prvního domku. Zamčeno. Zloděj mohl zamknout zevnitř.

Kluk na něj mával. Vaughn se podíval jeho směrem.

Maličký prstík ukazoval na třetí dům.

Přiběhl blíž, co nejlehčeji mohl, až k chlapci.

„On je tam vevnitř?“

Malá hlavička přikyvovala.

„Je tam ještě někdo?“

„To mimino.“

„To mimino? Kde má maminku?“

Dítě znovu ukázalo, tentokrát ke dvoru. Zašeptal: „Šla na dříví, strejdo. Je zima.“

Cupido přikývl. „Zůstaň tady za stromem. Lež a nehejbej se.“

Dítě vážně přikývlo a lehlo si na zem s rukama přes uši.

Vaughn přešel přes malou verandu k zavřeným dveřím chatky. Odložil brokovnici na beton a sundal si kabát. Položil ho vedle zbraně na verandě. Nechtěl, aby mu kabát překážel. RS200 zase zvedl. Stál po straně dveří zády ke zdi.

„Vyjdi ven a já tě nezastřelím!“ zakřičel.

Uvnitř zaduněly výstřely a dřevěné dveře se roztříštily. AK-47 v automatickém režimu. Mimino uvnitř začalo kvílet.

Cupido čekal do vyprázdnění zásobníku. Pak dveře rozkopl a skočil rybičku dovnitř. Jednou se přetočil a namířil brokovnici na zloděje ze své pozice na zemi, břichem k podlaze. Obývák byl malý a chlap stál za gaučem. Mimino leželo na tom gauči a jeho vysoko posazené kvílení se člověku propalovalo do morku kostí. Gangster držel v ruce pistoli a hlaveň tiskl dítěti k tvářičce.

„Já ho zabiju,“ oznámil Cupidovi a propaloval ho divokým pohledem.

Vaughn si uvědomil, že Fillander měl pravdu. Špačík byla špatná volba. Kdyby teď vypálil, střela by trefila i to mimino.

3 

„Hlavně klídek, brácho,“ prohlásil Cupido.

Zvedl levou dlaň do výšky, roztáhl prsty na ruce s brokovnicí v gestu podřízenosti a pak se začal pomalu zvedat na nohy.

„Zahoď tu bouchačku,“ vyzval ho ten muž. Pistole přitisknutá k dětské hlavičce se třásla. Miminko ječelo ještě hlasitěji.

„Fajn,“ řekl Cupido. „V pohodě.“ Pomalu si přesunul špačíka do levé ruky a ani ve dřepu nespouštěl z protivníka pohled. Centimetr po centimetru, pomaloučku odkládal brokovnici na podlahu. Věděl, že jakmile ji pustí z ruky, chlap zvedne pistoli a odpráskne ho.

„Vidíš, já ji pomaličku odložím,“ říkal ve snaze udržet zlodějovu pozornost u brokovnice, aby si mohl pravou rukou sáhnout dozadu za opasek.

Musel to hlavně správně načasovat.

„Chceš, abych ji kopnul k tobě?“ zeptal se těsně předtím, než špačíka úplně odložil.

Mimino zaječelo. Trhalo to uši.

Zeptal se znovu, hlasitěji: „Chceš, abych ji kopnul k tobě?“

Muž neodpověděl, byl napjatý jako struna, ale pohled upíral na RS200.

Cupido zvenku zaslechl ženský hlas plný strachu.

„Moje dítě, moje dítě.“

Vaughn upustil pistoli posledních pár centimetrů nad podlahou a pravou rukou sevřel pažbu Glocka 17 za zády.

Vytáhl druhou zbraň. Muž zvedl pistoli. Cupido se vrhl kupředu a vystřelil.

Jednohlasně zazněly dva výstřely.

*** 

Podplukovník Zamisa už doběhl k dlouhé kamenné zdi, sedm kroků před Bennym. K borovicím pořád ještě kousek zbýval.

Griesselovi hořelo v plicích – musel se na chvíli opřít o chladivé kameny. Vlasy, jako obvykle o jedno stříhání pozadu, měl rozcuchanější než jindy. Tmavé mandlové oči, které bývaly popisovány jako „slovanské“, mhouřil proti jasnému slunci. Pomyslel si: na takovýhle vylomeniny už jsem moc starej, je mi šestačtyřicet, ale jissis, jako bych měl na tachometru už mnohem víc.

„Střelba ustala,“ ohlásil Zamisa.

Farmářova žena přišla k rozumu. Griessel přikývl.

„Je to hřbitov,“ dodal Zamisa. Musel se vytáhnout na špičky, aby viděl přes zeď a skrz několik cypřišů.

Griessel udělal totéž.

Hřbitov ve Slot van die Paarl měl asi sto metrů na délku a padesát na šířku. Celý byl obehnaný zdí a na protější straně, než oni stáli, do něj vedla brána. Pár set hrobů. Pak se jim v zorném poli mihl nějaký pohyb. Hlaveň ruské útočné pušky maličko vykukovala za jedním velikým mramorovým náhrobkem. Tam se schovával jeden z gangu.

„Jsou tam,“ poznamenal Benny.

Zamisa na okamžik zaváhal. „Benny, běžte okolo k té bráně. Já počkám, až mě budete moct krýt. Jakmile začnete střílet, přelezu zeď. Zaskočíme je.“

„Dobře,“ potvrdil Griessel. Vyrazil k bráně a mírně se krčil, aby nebyl za zdí vidět. Plížil se směrem doprava, kratší cestou k bráně, a snažil se našlapovat co nejtišeji. Na vlhké měkké půdě a trávě to šlo poměrně dobře.

Za prvním rohem proběhl po kratší straně hřbitova. Neozval se žádný zvuk, jen vrkání holubů v cypřiších. Když se přiblížil, po okrových kamenech přeběhla ještěrka.

Poslední roh.

Jeden z nich hlídal u brány. Krčil se tam s kalašnikovem v rukou. Díval se ale na sever, pryč od Bennyho. Pak zaslechl přibíhajícího detektiva a obrátil se. Griessel skočil do lehu, aby se jako cíl co nejvíce zmenšil, zamířil a vypálil dvě rychlé rány.

Muž spadl na záda.

Střely zevnitř se neškodně zakously do zdi z druhé strany.

Benny si uvědomil, že Zamisa si bude myslet, že to je ta krycí palba. Podplukovník už určitě přeskakuje zeď. Griessel se rychle vztyčil a zamířil k bráně.

Na druhé straně slyšel výstřely z R5. Velitel zásahové jednotky s palbou neváhal.

*** 

Před dělnickým domkem ječela matka toho dítěte, pronikavé kvílení přehlušovalo i dětský nářek.

Cupido slyšel její kroky běžet po betonu. „Zůstaňte venku!“ zakřičel. Nechtěl, aby viděla únosce se zející ránou v místě, kde bývalo mělo spočívat jeho pravé oko. Vyskočil, zasunul si glocka zpátky do opasku, veleopatrně zvedl dítě a otočil se.

Už stála ve dveřích. Drobná křehká žena, sotva dvacetiletá. Z úst se jí dral vysoko položený nářek a už už natahovala paže po dítěti.

Předal jí mimino, stále neutišitelně křičící. „No tak,“ řekl. „Všechno je v pořádku.“ Vrátil se zpátky, sebral špačíka a nasměroval ženu ven. Pohlédl na díru ve zdi po gangsterově kulce. Minula ho jen o pár milimetrů.

Fokkit.

Vyšel ven, aby ještě zastihl toho kluka a poděkoval mu.

*** 

Griessel se vřítil dovnitř hřbitovní bránou.

Výstřel trefil zeď těsně vedle něj a úlomky kamene a prach mu vletěly do pravého oka. Zapadl za jeden hrob. Další kulky létaly všude kolem. Slzy ho oslepily a na chvíli odhodil i R5, aby se pokusil vytřít si prach z očí.

Okamžik ticha. Střílení ustalo.

Kroky zaslechl akorát včas. Útočník si myslí, že ho trefil, došlo Griesselovi, a spěchá ho dorazit. Popadl pušku, přetočil se na záda, pozvedl hlaveň a čekal. Ještě pořád neviděl úplně jasně.

Muž se objevil na cestičce s jasným vražedným záměrem v očích. Pálil narychlo, moc brzo, neměl pušku ustálenou, takže všechny náboje trefily bránu a zeď.

Griesselovi bušilo srdce a zaplavovalo ho nutkání stisknout spoušť. Ale počkal, vzal v úvahu mužův pohyb, a nakonec vypálil – jednou, dvakrát. Muž se zhroutil na něj s prstem stále na spoušti a ruská zbraň střílela a střílela, dokud se zásobník nevyprázdnil. Benny ho násilím odstrčil a přitiskl hlaveň zloději na hruď. Ještě jednou vypálil. Tělo ochablo.

Rozhostil se klid.

Benny se vyškrábal na kolena a třásl se adrenalinem. Vystrčil hlavu nad náhrobní kámen a šedesát metrů daleko uviděl Zamisu. Zbraň měl v rukou, ale byl s ní bezmocný, protože zásobník už zřejmě vyprázdnil. Před ním kráčel k vůdci zásahové jednotky ten vychrtlý chlápek v oranžové čepici. Ke Griesselovi byl zády a v ruce držel pistoli.

Griessel věděl, že má jedinou šanci. Pár vteřin.

Pravé oko mu ještě bohatě slzelo, ale nebyl čas si ho utřít. Opřel si loket o náhrobní kámen, zamířil skrz mlhu a vypálil.

*** 

Kostnatý šéf gangu ležel na zemi a skučel. Rána vysoko na rameni krvácela. Ruce měl spoutané za zády. Neřekl ani slovo.

Griessel a Zamisa sledovali přijíždějící vozidla zásahové jednotky.

„Pěkná bouchačka,“ řekl podplukovník a šťouchl špičkou boty do kalašnikovu opřeného o zeď. „Předpokládám – a doufám –, že vyřídíte Buddyho Ficka?“

„Vyřídit Buddyho Ficka“ znamenalo, že detektiv musel pořídit zbraňovou dokumentaci pro Sklad zkonfiskovaných palných zbraní Jihoafrické policie v Silvertonu poblíž Tshwane. Tomu skladu velel plukovník Buddy „Blesk“ Fick. Fick byl přepečlivý, poněkud diktátorský vládce svého malého království. U mužů od policie nebyl moc oblíbený, protože často posílal jejich formuláře rovnou zpátky vyšperkované opravami a sarkastickými komentáři. Ke své přezdívce přišel proto, že knoflíky u jeho uniformy – a taky jeho auto – vždycky zářily vysokým leskem.

„Tak teď asi budu muset,“ odvětil Griessel s pohledem na útočnou pušku. Pistolová rukojeť za spouští byla nahrazena vyřezávanou slonovinou. Stálo na ní jediné slovo: Ukufa.

„To je xhosky,“ vysvětlil Zamisa. „Znamená to ‚smrt‘.“

ZÁŘÍ 

4 

19. září. Příchod jara.

Období, kdy západní pobřeží rozbalí naplno svou květinovou krásu v odstínech bílé, oranžové i fialové, od Bloubergstrand až za Springbok. Čas pro kapské DJe, aby pouštěli příjemnou, odlehčenou, loslit hudbu, nadšeně žvanili a povzbuzovali posluchače, ať si radostně co nejvíc užívají první pořádně horké dny toho období. Ať jdou ven a slaví, že zima konečně odchází, ať poskakují po chodníku s písní na rtech. A do toho samozřejmě zpívá Jimmy Cliff, že jasně vidí, jak přestalo pršet, it’s gonna be a bright, bright, sunshiny day.

A časně ráno v tomto jasném dni v Paradyskloofu ve Stellenboschi se rozhodně každému přihlížejícímu muselo zdát, že Sandra Steenbergová si vykračuje tak lehce, až skoro poskakuje po chodníku.

Podpatky jí klapaly po dlažbě před mateřskou školkou a na rameni se jí pohupovala tmavě šedá kabelka. Na první pohled se jednalo prostě o další uspěchanou zaměstnanou matku, která strká děti do školky a možná už jde trochu pozdě do práce. V šedé kostkované sukni a námořnicky modrém svetříku přes bílou halenku na knoflíčky vypadala jako vzor úspěšné profesionálky. Byla oblečená do chladnějšího počasí, jako by ji život naučil nedůvěřovat optimistické předpovědi. Bezpochyby se jednalo o smyslně krásnou ženu se štíhlými kotníky a plnými lýtky, hezkými ústy a volně vlajícími hustými tmavými vlasy. Těsně přes třicet, velice vitální a dynamická žena plná sebevědomí a energie.

Ale zevnějšek může klamat.

Protože v tomto okamžiku byla Sandra na útěku. Prodloužila krok a úzkostně spěchala, jak jí důstojnost dovolila, do bezpečí zákopů – tedy svého auta. Hnaná strachem, že si jí všimne ředitelka školky a došlápne si na ni kvůli nezaplacené docházce. Už se opožďovala o tři měsíce.

Sedm metrů k autu, šest, pět, čtyři, možná dnes zase unikne a získá ještě jedno ráno k dobru.

„Paní Steenbergová. Prosím,“ zazněla za ní výzva tím chladným, uhlazeným stellenboschským tónem vyjadřujícím zdvořilou neústupnost.

Sandra zabrzdila, a než se otočila, nachystala si úsměv. Výmluvy a prázdné sliby měla po ruce. Předá je s řízenou defenzivní agresí.

Vtom jí zazvonil mobil.

Vyškubla ho z kabelky, jako by se chytala záchranného kruhu. Vrhla po zamračené ředitelce, která už ji skoro držela ve spárech, omluvný pohled, a i když číslo neznala, hovor přijala.

„Tady Sandra.“

„Ta realitní makléřka.“ Nebyla to otázka, ale konstatování. Mužský hlas, formálně znějící.

„Správně.“

„Jasper Boonstra,“ představil se. Po jméně následovala odmlka, jako by jí dopřával čas, aby mohla strávit sílu a význam jeho totožnosti.

Chviličku jí to trvalo, protože ředitelka teď stála přímo před ní, vyzařovala rozhořčení a chystala se udeřit. Pak si ale Sandra uvědomila, že jí volá TEN Jasper Boonstra. Ten křivák. Jak se nad ní tyčila učitelka a ona sama strašlivě toužila uprchnout, vůbec ji nenapadlo, že by to mohl být vtip. Ucítila v krvi příval adrenalinu.

„Dobrý den,“ řekla. „Jak vám mohu pomoci?“

„Chci, abyste za mnou osobně přijela. A tím myslím teď.“

Věděla, že řekne ano. Jaksi musela říct ano.

„Samozřejmě,“ potvrdila to. A v tom okamžiku se život Sandry Steenbergové nenávratně proměnil.

*** 

V ložnici nádherného starého viktoriánského domu v Brownlow Street číslo 47 na svazích Signal Hill bylo jen málo světla. Benny Griessel měl pochmurnou a tíživou náladu. V noci skoro nezamhouřil oka. Cítil podrážděnost. Vlastní nervy ho sžíraly, dotíraly na něj.

Oblékl si svůj jediný oblek, černý, k tomu šedou kravatu a bílou košili.

Jeho snoubenka Alexa Barnardová nad ním zamlaskala. Popotahovala mu límeček a uhlazovala vlasy, dokud nevypadaly trochu upraveněji.

„Vypadáš výborně, Benny.“

Věděl, jak vypadá, ale držel jazyk za zuby. Nechtěl, aby ho někdo obskakoval. Dneska určitě ne. A vypadat „výborně“ mu vůbec nijak nepomáhalo.

„Pojď, udělám ti skvělou omeletu. A dobrý kafe.“

Káva určitě nebyla ten nápoj, po kterém toužil. Tuhle žízeň nemohla káva uhasit. A nechtěl ani omeletu, vůbec neměl chuť k jídlu. Kromě toho na vaření Alexa neměla zrovna největší talent. Nechtěl s ní teď zrovna uvíznout v kuchyni. Už Alexu znal – chtěla by znovu omílat náročný rozhovor ze včerejšího večera. Chtěla by ho utěšit, povzbudit, hýčkat. Teď ho ale nemohlo utěšit ani povzbudit vůbec nic.

Následoval ji po schodech dolů do kuchyně. Skřípal u toho zuby, protože v téhle konkrétní záležitosti si bude muset vybrat, kterou bitvu s ní povede.

Šel si nalít kávu z překapávače, ale ona ho zastavila.

„Sedni si a nech mě, ať tě trochu rozmazluju.“

Alexa v mateřské náladě. Mohl zapomenout na to, že by se mu ji zrovna teď povedlo zastavit.

Sedl si ke stolu. Ona mu nalila kávu. „Díky,“ ucedil a mrkl na hodinky. Ještě sedmdesát minut do výslechu.

„Uvidíš, nikdy by nevyhodili tak schopnýho detektiva, jako jsi ty,“ prohlásila radostně a vyndala vajíčka z lednice. Nehodlal opakovat hádku ze včerejšího večera. Miloval tuhle ženu víc, než se dalo slovy vypovědět. Ale Bůh ví, že si uměla trvat na svém. Policii nerozuměla a její převládající optimismus jí nasazoval růžové brýle ohledně hloupostí probíhajících v téhle zemi. Před dvěma týdny ji ve velice drahé restauraci u Stellenbosche požádal o ruku. K jeho nezměrné úlevě řekla „ano“. Včera večer si s ní sedl v obýváku na gauč k vážnému rozhovoru. Oznámil jí, že jestli ho dnes vyhodí, budou muset odložit svatební plány. Dokud si nenajde novou práci, ať by to mělo trvat jakkoli dlouho. Nehodlal vstupovat do manželství nezaměstnaný.

Odpověděla, že to vidí strašně černě a není důvod dělat si starosti. Výslovně odmítla přesouvat prosincové datum svatby. „Ne, Benny, už jsem zamluvila ten kostelík a nehodlám to rušit.“ Vyžívala se v plánování svatby jako nadšené dítě. Slíbil jí to, ale musí chápat, že…

Sledoval, jak rozbíjí vajíčka.

„Benny, včera v noci jsem dlouho přemýšlela…“ Přesně jak očekával.

„A možná mám plán. Kdyby přišlo tvrdý na tvrdý, a to vím, že se nestane, vždycky tu je tvoje muzika. A dobří basáci… No, pořád máme nedostatek.“

Vzdychl. Alexa vlastnila nahrávací společnost AfriSound, kterou zdědila po manželovi. Oni dva se potkali, když Benny vyšetřoval jeho vraždu. Ona přežila a ze špatných časů po té tragédii se nakonec vzpamatovala, dostala alkoholismus pod kontrolu a s byznysem dosáhla ohromného úspěchu. Byla to zámožná žena. Teď mu nabízela práci studiového muzikanta u sebe v podniku. Ale nalijme si čistého vína: on na tu baskytaru zas tak dobře nehraje. Nikdy nehrál a nikdy hrát nebude. Stačilo to na obehrávání starých fláků s kapelou Rez v pátek a sobotu večer na svatbách a mejdanech. Ale dál nemířil. Nahrávat ve studiu by byl nesmysl. Almužna. Charita. Drobečky z jejího stolu. A to nebylo nic pro něj. Pořád si uchovával aspoň nějakou hrdost.

„Seženu si práci vyšetřovatele,“ prohlásil. Nepřesvědčivě. Protože ekonomika se hroutila a která bezpečnostní agentura nebo firma nabízející služby soukromých detektivů by se zajímala o stárnoucího bývalého pijana, když si dneska můžou tak vybírat?

„Já vím, že si něco seženeš. A proto nechci šíbovat s datem svatby. Chceš na omeletu trochu slaninky?“

„Dám si radši kousek sejra, prosím.“ Byla to bezpečnější volba.

*** 

Sídlo jihoafrické policie v Západním Kapsku se nachází na Alfred Street 25 v Greenpointu. Ošklivá stará budova připomíná komunistické paneláky. Sedm pater bíle natřených zdí, dlouhé řady malých ocelových okének, zrezavělé jednotky klimatizace a nesourodá přehlídka žaluzií vybělených sluncem.

Zasedací místnost, kde se mělo konat disciplinární řízení, byla úplně nahoře, jen přes chodbu od kanceláře provinciálního komisaře. Griessel čekal, až ho zavolají do malé kanceláře hned vedle. Pro začátek se dalo říct, že to nebyl nijak příjemný prostor.

Potily se mu ruce. Otřel si je o kalhoty a sáhl do vnitřní kapsy saka. V peněžence tam měl policejní služební průkaz. Bude ho moct odevzdat, až ho vyrazí. A taky tam měl prohlášení, které hodlal přečíst. Bez valných nadějí. Svou zbraň Z88 odevzdal už včera do rukou praporčíka Bossieho Bosserta ve skladu zbraní Jestřábů.

Neustále mu bzučel mobil. Kolegové z Jestřábů mu ve zprávách na WhatsAppu přáli hodně štěstí: Vusi Ndabeni, Mooiwillem Liebenberg, Frankie Fillander, dokonce i major Benedict „Bones“ Boshigo z oddělení statutárních zločinů a styčná osoba pro média, John Cloete.

Ucítil knedlík v krku. Sakra, budou mu chybět, tahleta partička, tihleti bratři v triku, se kterými se sblížil za ta léta brodění se hlubokou vodou.

Vaughn Cupido ještě nedorazil. Jeho výslech začne až po desáté hodině. Pak tady budou sedět a čekat na výsledek. Griesselův dopis s obžalobou sděloval, že disciplinární komise sestává z pěti lidí. Věděl, že tam nebude chybět brigádní generál Musad Manie, velitel Ředitelství vyšetřování prioritních zločinů v Západním Kapsku. A provinciální komisař. A brigádní generál zodpovědný za oddělení lidských zdrojů. A důstojník z právního oddělení. A ještě nějaký jeden policajt. Tlumočník byl v pohotovosti.

Od Manieho mohl očekávat soucit. Určitou shovívavost. Manie ho zná a je to dobrej chlap. Ale na komisaře nemá štěstí. Byl na svoje místo dosazený z politických důvodů jakožto podporovatel prezidenta. Toho zkorumpovaného prezidenta, který provozoval převzetí státu. Komisař bude žádat Griesselovu hlavu na zlatém podnose, to bylo jasné. Možná se stejně zachová i brigádní generál pro lidské zdroje. Aspoň ten důstojník-právník ho vyslechne spravedlivě.

Jeho úděl bude záviset na tom, kdo bude ten pátý člen komise.

Vytáhl své prohlášení z kapsy. Sepsat ho mu zabralo dva týdny. Psal velmi důkladně. Přepisoval a přepisoval. Vaughn to chtěl vidět. Benny odmítl. Z dobrého důvodu.

Celé si to ještě jednou naposledy přečetl.

5 

Jmenuji se kapitán Benjamin Griessel. Jsem členem Ředitelství pro vyšetřování prioritních zločinů, jednotky vážných a násilných zločinů, která sídlí v Market Street v Bellville. Byl jsem povolán k disciplinárnímu slyšení podle článku 24(1) služebního zákona jihoafrické policie (dále SAPS) z roku 1995, dodatku z 1. listopadu 2016, a to konkrétně článku 5(3), který stanovuje, že členové SAPS, kteří:

(b) provedou jakýkoli čin nebo selžou při provádění jakéhokoli činu se záměrem – 

(i) způsobit škody nebo ohrozit zájmy SAPS, ať už finanční nebo jiné; 

(ii) podrývat politiku SAPS; nebo 

(iii) neplnit své povinnosti a úkoly; 

Rovněž podle článku 5(3) 

nezvládne provést legální nařízení nebo rutinní pokyn bez spravedlivého či zdůvodnitelného motivu.

Chápu veškerá obvinění proti své osobě. Rozhodl jsem se nevyužít odborového ani právního zastupování. Přiznávám se k vině ve všech bodech obžaloby. Přeji si vypovídat jakožto polehčující okolnost.

29. srpna tohoto roku jsem společně s různými kolegy ze své jednotky vyšetřoval smrt pana Menziho Dikely v jeho domě v Nuttall Street, Observatory.¹ Nejprve to vypadalo jako sebevražda. Za svou kariéru detektiva jsem v uplynulých přibližně šestadvaceti letech vyšetřoval více než sedmdesát případů sebevraždy. Na základě této zkušenosti jsem na místě činu v Nuttall Street učinil určité dedukce, které mě vedly k podezření, že došlo k násilnému trestnému činu. Jednalo se o absenci nábojnic z pistole, jíž byl pan Dikela zastřelen, a vzorky zeminy z otisků bot nalezených v obývacím pokoji a v kuchyni onoho domu.

Mému podezření dodaly váhu rovněž svědectví příbuzných a sousedů a důkazy z bezpečnostních kamer dopravní policie v Kapském Městě. Bez vyzvání ze strany některého z kolegů jsem se rozhodl vyšetřovat to jako případ vraždy. Přiznávám, že moje přímá nadřízená, plukovnice Mbali Kaleni, mi o dva dny později nařídila, abych vyšetřování uzavřel, neboť státní patolog nenašel žádné důkazy na podporu mé teorie o násilném trestném činu. Přiznávám tedy, že jsem vinen nedodržením rozkazu a pokračováním ve vyšetřování. Důvodem pro takové konání byly nové důkazy v podobě skryté místnosti v zahradním domku pana Dikely, ukradených počítačů a forenzních výsledků z výše zmíněných vzorků půdy, které znovu potvrdily, že se nejednalo o sebevraždu.

V neděli 3. září tohoto roku jsem obdržel další informace o BMW X5, které bylo v den smrti pana Dikely spatřeno u jeho domu, a informace o původu toho vzorku zeminy, který naznačoval, že identifikovaní podezřelí se skrývají na farmě Kleingeluk mezi Philadelphií a Malmesbury. Rád bych zdůraznil, že jsem se rozhodl nezávisle a bez povědomí plukovnice Kaleni nebo ovlivňování od mého kolegy Vaughna Cupida podezřelé konfrontovat.

Rád bych rovněž zdůraznil, že jsem nevhodně ovlivnil kapitána Vaughna Cupida a přesvědčil ho, aby mě doprovázel. Dále potvrzuji, že jsem neměl důvod myslet si, že podezřelí jsou příslušníky Státní bezpečnostní agentury (SBA). Rád bych oznámil, že jsem během vyšetřování nedospěl k žádným informacím, které by mě mohly nasměrovat k víře, že členové SBA se účastní oficiální operace.

Rád bych zdůraznil, že jsem neměl v úmyslu se během zatýkání vměšovat do operace SBA. Jednalo se jednoduše o nepředpokládanou shodu okolností.

Kapitán Vaughn Cupido a já jsme se střetli se třemi členy SBA na farmě. Přiznali, že se podíleli na smrti pana Dikely, což zásadně ovlivnilo moje následné konání. Uvědomil jsem si, že spravedlnost nebude zajišťována obvyklými cestami, a z čiré frustrace jsem se rozhodl připoutat členy SBA k jejich vozidlu. Rovněž se chovali agresivně a já jsem chtěl předejít situaci, kdy proti nám použijí palné zbraně. Bylo to výhradně moje osobní rozhodnutí. Můj kolega kapitán Vaughn Cupido s tím neměl vůbec nic společného.

Rád bych prohlásil, že dodnes věřím, že agenti SBA musejí být povoláni k odpovědnosti za smrt pana Menziho Dikely. Celou kariéru jsem zasvětil boji proti zločinu. Ve všech těch stovkách případů, které jsem za mnoho let vyšetřoval, bylo mým jediným záměrem vydat zločince spravedlnosti. Přiznávám, že jsem nekonal svou práci vždy podle standardů nastavených nadřízenými důstojníky ani podle předepsaných zákonných úprav jihoafrické policie. Ale u každého náročného rozhodnutí jsem se upřímně snažil ptát sám sebe, jakým způsobem by se dala nejlépe zajistit spravedlnost.

S ohledem na Dikelovu složku jsem konal stejně, protože to byla má povinnost.

Žádám vás, abyste při rozhodování o výši trestu vzali v úvahu moje odsloužené roky, moje záznamy jako detektiva a má čísla zatčení. Závěrem bych vás rád požádal o očištění mého kolegy, kapitána Vaughna Cupida, od všech obvinění. S ohledem na odsloužené roky jsem byl výše postaveným členem týmu. Nevhodně jsem ho ovlivnil a nesu za to plnou odpovědnost.

Děkuji vám.

Vzdychl. Věděl, že celé tohle řízení je podvod. Vaughn a Mbali Kaleni to taky věděli. Ale jde o to, co jste napsali a jak se obhajujete, když jste nevinní a čelíte temným silám převzetí státu a korupce v nejvyšších patrech policie. Tomu vyšetřování případu Dikela věnovali tolik úsilí a nic se nezměnilo.

Uvažoval, jestli by měl požádat o jisté zmírnění trestu, protože je výhradně zodpovědný za velice vysoké poplatky za studium syna Fritze na filmové škole AFDA. Nebo jenom zmínit, že ještě pořád podporuje jedno závislé dítě. Ale tak či onak by to působilo jako žebrání, jako emoční manipulace. A to nemohl vystát.

Blížily se nějaké kroky. Zhluboka se nadechl. Právě teď a právě tady brzy skončí jeho kariéra, téměř třicet let ve službách spravedlnosti.

*** 

Strážník mu otevřel dveře. Vstoupil.

Rolety byly stažené a jedna stropní zářivka nefungovala. Místnost byla potemnělá. Seděli u dlouhého stolu, v jedné řadě bok po boku. Komisař Mandla Khaba, chlap vizáže tlusté ropuchy, seděl uprostřed. Musad Manie seděl úplně vlevo. Povzbudivě na Griessela kývl. Ale Bennyho nejvíc povzbudil muž úplně vpravo a dal mu víru, že možná má nějakou naději. Podplukovník Phila Zamisa, velitel bolandské zásahové jednotky. Muž, kterému Benny před dvěma měsíci zachránil život.

Ale Zamisa nenavázal žádný oční kontakt a vůbec neodtrhl pohled od dokumentů před sebou. To nevěstilo nic dobrého.

„Dobré ráno,“ pozdravil Griessel a zastavil se u osamělého ostrůvku – stolu před nimi.

Nezazněla žádná odpověď. Kapitán z právního oddělení vstal. Zeptal se Griessela, jestli si je jistý, že nechce nijak zastupovat.

„Jsem si jistej, děkuju.“

„Rozumíte povaze obvinění vznesených proti vám?“

„Ano.“

„Můžete se posadit.“ Griessel přikývl a posadil se.

„Kapitáne, hlásil jste, že byste rád přečetl prohlášení.“

„Ano.“ Vytáhl dokument z kapsy.

„Tak prosím.“

Griessel si odkašlal, rozložil papír a začal číst.

*** 

Sandra se omlouvala a slibovala, hbitě a zjevně dost přesvědčivě. Ředitelka mateřské školy pozorně a soucitně naslouchala a pak jemně položila ruku na Sandřino předloktí. „Jen nezapomeňte, paní Steenbergová, že i já mám děti. A musím platit složenky. A nejste jediný rodič v prodlení.“ Sandra nasedla do auta a na cestě pryč celá hořela hanbou a proviněním. Šance, že bude schopná něco zaplatit, se stále snižovaly. Lež naopak rostla a rostla – a pokaždé jí splynula ze rtů tak nenuceně. Teď si byla palčivě vědoma toho, že její prodleva v placení způsobuje těžkosti ostatním. Tohle přece není ona, tohle není člověk, kterým by chtěla být. Není jako její otec.

A nejste jediný rodič v prodlení.

Kajícně se kousla do spodního rtu. V uplynulých několika měsících si hodně hleděla vlastních potřeb. Ale celé město trpělo. Což jí připomnělo Boonstrův telefonát. Vytáhla mobil a zavolala šéfovi.

„Haló, miláčku?“ Charlie vždycky reagoval, jako by byl za její hovor nadšeně vděčný. Přetvářka. Ale to byl prostě Charlie.

„Jsem na cestě za Jasperem Boonstrou,“ řekla.

Mlčel tak dlouho, že jí to připadalo jako věčnost. Docela si to vzácné ticho užívala. „Jitte Krismis,“ vyjádřil se nakonec – to byla nejhorší nadávka, jakou Charlie dokázal vypustit z úst. A pak pevněji dodal: „Taháte starého pána za fusekli.“

„Je vám šedesát dva, Charlie. Sotva vylíhlé kuře.“

„Měla byste vědět, že navrch huj může znamenat vespod fuj. Řekněte mi, že mě taháte za fusekli.“

„Ne. Volal mi. Před pěti minutami.“

„Přímo? Na váš mobil?“

„Podle jména.“

„Víte, co to znamená, Sandy-san.“ Nikdy ji neoslovoval prostě „Sandro“. I když některé ty jeho „přezdívky“ hraničily s obtěžováním. „Koblížku“, „buchtičko“, „panenko“ nebo to, co nenáviděla nejvíc: „pusinko“. Nejdřív ho přísně napomínala, ale on jen pokrčil rameny a prohlásil:

„Jsem neškodný, kotě. A navíc starého psa novým kouskům nenaučíte.“ Ačkoliv chovala podezření, že to odlehčené flirtování je jakousi formou maskování. Charlieho sexualita působila jaksi nejednoznačně, i když byl ženatý. A tak se držela zpátky. Navíc si nemohla dovolit tuhle práci ztratit. Obzvlášť ne teď.

„Ano,“ potvrdila. „Vím.“ Na webové stránce realitní kanceláře Benson International visely fotky a kontaktní údaje Charlieho a jeho pěti agentek. Čtyři z těch žen byly zjevně starší padesáti let, jen Sandře bylo třicet dva. Charlie se jí ptal, jestli ví, co to znamená, a myslel tím, že Jasper Boonstra si ji možná v té skupině záměrně vybral.

„Dávejte si pozor. Povídá se o něm všechno možné. Pokud jde o mladší ženy.“

„Kromě jiného.“

Další pauza. A pak znovu: „Jitte Krismis.“ Stále dost udiveně.

„Je to překvápko, že?“

„Jsem úplně konsternovaný, Longorio. Konsternovaný.“ Jako že Eva Longoria. Charlie si myslel, že jsou si podobné. Ale jen když něco chtěl nebo když ho kromobyčejně potěšila. „To by byla opravdu ironie. Kde se máte sejít?“ zeptal se. „V Baronsbergu?“

„Ano.“

„Jitte Krismis. Možná to chce prodat. Ten barák má hodnotu osmdesát milionů, Sandy-san. Minimálně.“

„Tentokrát chci pětasedmdesát procent, Charlie.“ Benson běžně získával čtyři procenta provize. Tři celé dva milionu. Její obvyklý podíl byl padesát procent z této částky, zbytek připadl Charliemu. Ale Boonstra telefonoval jí. Jí osobně.

„Ještě to probereme, miláčku. Nejdřív zjistěte, co vám vlastně chce.“

Ne, pomyslela si. Tentokrát ne, ty manipulativní starý lumpe.

1 Tyto události jsou podrobně popsány v románu Poslední lov.

6 

Vstup do Baronsbergu byl hned vedle pozemku Stark-Condé na ulici Jonkershoek. Sandra se zastavila u ohromné brány. Z kamenného pilíře vystupovalo jméno firmy v elegantním bezpatkovém písmu. Slovo „Baron“ bylo oproti ostatním maličko zvýrazněné.

Přemýšlela, jestli tu pořád ještě špehují nějací novináři.

Nikoho ale neviděla.

Zmáčkla tlačítko interkomu těsně pod okem bezpečnostní kamery. Nic se nestalo.

I název té vinice je trošku podfuk, myslela si, stejně jako zbytek života Jaspera Boonstry, tak pečlivě zdokumentovaný po jeho upadnutí v nemilost. Přijel sem do Stellenbosche studovat, nejdříve bakaláře v oboru ekonomie a práva a pak MBA. Chytrý synek sedláka z Dordrechtu. Jeho první práce byla asistent ředitele malého řetězce se součástkami do motorů v Gautengu. Nikdy mu nechyběly žhavé ambice a ostrý jazýček a brzy si vyvinul čuch na díru na trhu a dobré oko na vychytralé slučování. Jeho ohromující talent na manipulaci a čachry při vyjednávání přinesl skutečné ovoce později. Jeho vzestup byl hbitý a udělal dojem. Nejdříve s rozvojem obchodního konglomerátu v Jižní Africe během dvou oslnivých dekád a pak obrovský mezinárodní průlom – sloučení s nizozemským podnikatelským obrem Schneider-König.

Vedení sloučené firmy přenesl do Stellenbosche. Tam se totiž stahovala všechna velká zvířata z afrikánských korporátů. Strašně moc si přál výt právě s těmito vlky.

Za posledních osm let, podle toho, jak rostlo jeho bohatství, koupil tři přiléhající kusy země na svazích Botmaskop Peak, pěkně jeden po druhém. Nestydatě tím napodoboval ostatní velká zvířata. Nemovitosti zkonsolidoval a znovu pokřtil jako jednu novou rozsáhlou vinici. Otevíral ji s velikými fanfárami, pompézně a obřadně. Za jeho zády se vykládalo, že nový příchozí tak strašně toužil patřit ke stellenboschské elitě, že dokonce zmanipuloval dějiny: Webové stránky a brožurka Baronsbergu tvrdily, že dům byl pojmenován po správci Sjednocené východoindické společnosti, baronu Hendriku Adriaanu van Rheede, který v roce 1683 vydal nařízení k založení města na místě dnešního Stellenbosche. S tímto územím to souviselo hlavně proto, že baron vyjel na koni právě po svahu, kde dnes leží farma, zadíval se pod sebe do údolí a zmíněné plány ho napadly v tu chvíli. Profesor historie na univerzitě kvůli tomu napsal do Eikestadnuus, aby toto tvrzení vyvrátil jako naprostou smyšlenku.

To se odehrálo před pěti lety. Kdy Jasper Boonstra stále ještě chodil po vodě. Kdy cena podílu ve Schneider-König každý týden stoupala do nových výšin. Všichni se tenkrát rozhodli profesora ignorovat a radši si počítali zisky.

Vrata se tiše otevřela, bez jediného slova z interkomu. Projela dovnitř a po zatočené dlážděné cestě až k velikému domu s vinnou révou po obou stranách. Za ním se vypínaly hory Jonkershoeku, jejich zelená úbočí stoupala k šedým skalnatým útvarům Botmaskopu na levé straně a úžasnému i hrozivému vrcholu Square Tower a Twin Peaks na pravé straně. Projela kolem malého strážního domku, kde na ni zamávali dva pracovníci ochranky. Zamávání opětovala. Opět cítila znepokojivý a matoucí příliv adrenalinu. Vždyť to nakonec je jen další klient.

Jenže nebyl.

Byl to Jasper Boonstra. Randový miliardář. S majetkem v hodnotě tři sta padesáti milionů dolarů. Ještě pořád. Po tom všem.

Jasper Boonstra, bývalý výkonný ředitel Schneider-König. Největší korporátní podvodník v dějinách země. Nebo se to aspoň tvrdilo. Protože zatím nebyl prohlášen vinným, nebyl ještě ani obviněn. Jeho podvod byl tak komplexní, proplétalo se v něm tolik transakcí a chytře spletených pavučin bílých koní a krycích firem a tajných bankovních účtů, že se došlo k názoru, že v Jižní Africe neexistuje tým státních zástupců nebo policistů, kteří by měli dost znalostí a zkušeností na to, aby to všechno rozpletli. Jasper Boonstra, nejvíce nenáviděný podnikatel v celé zemi. Statisíce lidí přišly o miliardy randů, když cena akcií Schneider-König spadla během jediného dne z padesáti čtyř randů na dva. Toho dne, kdy jako blesk z čistého nebe praskla bublina, auditoři odhalili „nesrovnalosti“. Investiční fondy, penzijní fondy, soukromí investoři, utrpěl zkrátka každý – finanční masakr.

Nejvíce nenáviděný muž v tomhle městě. Protože ředitelství Schneider-König se nacházelo ve Stellenboschi. Ve velkých domech tu žilo několik set členů nejvyššího vedení firmy s rodinami. Utráceli závratné sumy v buticích, restauracích, u prodejců aut a uměleckých děl. Dále v obchodech s bytovými doplňky, ve firmách, které instalovaly pohádkové kuchyně a luxusní koupelny. Zavazovali se k obřím hypotékám na velmi drahé domy a jistili je jen akciemi Schneider-König. V pátek večer se kolony aut šinuly po Church Street a sháněly místo k zaparkování, přímo před kavárnami se zahrádkou na ulici, kde se odehrávalo obvyklé máchání peněženkami a večeře s vinným párováním, takže to někdy vypadalo spíš jako přehlídka luxusních vozů.

A pak se všechno zhroutilo. Přes noc. Doslova.

A realitní trh se zhroutil s tím. Banky chtěly novou záruku, kterou majitelé domů nedokázali poskytnout.

Právě kvůli Boonstrovi se o čtyři měsíce zpožďovaly poplatky za školku pro Anke a Biancu, roztomilá pětiletá dvojčata Sandry a Josefa Steenbergových. Špička dluhového ledovce. Ve Stellenboschi už nikdo nedokázal prodat dům. Síly trhu se obrátily nohama vzhůru, příliv se změnil v odliv, na trhu se ocitlo příliš mnoho drahých domů a poptávka silně klesla. Tři realitní kanceláře už zavřely krám. U Benson International Charlie vyzval dvě svoje agentky k odchodu do důchodu. A zbytek žil ve strachu, že půjdou po nich. Sandra taky.

Teď se s ním má potkat tváří v tvář. S tímhle mizerou, s tímhle podvodníkem, s touhle záhadou. Tímhle mužem, který se od svého velkého pádu skrýval před médii v nádherném sídle v Baronsbergu. Nebo v miliardářském plážovém domě v Cliftonu. Nebo někdy, jak tvrdily pomluvy, v luxusním hnízdečku své mnohem mladší a supersexy milenky ve Franschhoeku. Jeho manželka o tom zjevně věděla a nic s tím nedělala.

Nebyla by to ironie? říkal Charlie. A Sandra okamžitě pochopila, jak to myslel. Kdyby na tom vydělali, kdyby trhli balík na muži, který způsobil takovou spoušť.

Ano, myslela si. To by byla úplně ta nejsladší ironie.

*** 

Griessel nalezl Cupida v místnosti, kde mu nařídili čekat. Kolega se oblékl do antracitového obleku s jemným proužkem, doplněného odvážnou, optimistickou krvavě rudou kravatou. Ale byl napjatý jako strunka. Benny věděl, že Vaughnovi jsou Jestřábové vším.

„Jak to šlo, Bene?“

Griessel zalhal, protože to tak bylo v danou chvíli správně. „V pohodě,“ odpověděl. „Pátej člen je Zamisa.“

Cupido si vybavil to fiasko s převozem hotovosti a chvilkově se mu ulevilo. „Tak to máme naději.“

„Můžete dál,“ oslovil strážník Vaughna. „Jsou na vás připravení.“

„Hlavně klid,“ pobídl ho Griessel.

„Copak mě někdy opouští klid?“ A Cupido byl ten tam. Griessel se posadil. Mohl jen doufat, že komisař nebude k Vaughnovi tak drsný. Ten chlápek neznal slitování.

„Vy nepatříte ke mně do policie,“ prohlásil, než vypustil Bennyho z místnosti.

*** 

Sandra stiskla knoflík vedle vstupních dveří a odněkud z hloubi domu zaslechla melodické zvonění.

Očekávala, že dveře otevře nějaký sluha. V dobovém kostýmu koloniálního lokaje? Usmála se nad svou absurdní představou, ale u těch superbohatých lidí člověk nikdy neví. Možná ji komorník pozve dál a uvede ji do zdobného salonku, kde na ni bude dávat pozor, aby si nestrčila do kabelky vázu z období dynastie Ming nebo Pierneefův obraz. Možná jí přinese exotický čaj ve zlatém šálku a ona bude čtyřicet minut čekat na pána domu, než se objeví a královsky za ním zavlaje plášť.

Pokusila se vybavit si výjevy z tohoto přehnaně působivého domu, které viděla na fotkách, výjevy z toho architektonického majstrštyku zdobící stránky mnoha časopisů na lesklém papíře.

Neslyšela žádné kroky – zvedla ruku ke druhému zazvonění, ale vtom se dveře rozlétly. Stál tam sám Jasper Boonstra. Právě on ji vylekal. Věděla, ke svému zklamání, že vidí, že ji zastihl nepřipravenou.

Měl na sobě džíny a přes mírné bříško mu volně visela modrá košile. Bos, s třínebo čtyřdenní tmavou bradkou. Byl hubenější, než jí připadal na poslední tiskové konferenci, a trochu menší, než očekávala. Kromě toho před ní stál stále stejný Jasper Boonstra ve vší své obecně známé kráse. Nepozdravil ji, jen ji sjel pohledem od hlavy k patě. Nestydatě, přímo, šovinisticky ji hodnotil jako dojnou krávu a upíral jí oči na hruď. Pak otevřel dveře víc doširoka a s lehkým úlisným úšklebkem ji vyzval: „Pojďte dál.“ Tónem uměřeně vřelým, jako by byla jeho stará přítelkyně. Těžké dveře za ní zavřel a jeho ruka krátce spočinula na jejích zádech. Ztuhla. Byl k ní příliš blízko, cítila směs jeho mýdla, deodorantu, šampónu a vlasového oleje. Nebylo to samo o sobě nepříjemné, její odpor směřoval k tomu muži jako celku.

Ucítila, jak se jí v břiše sbírá vlna palčivého vzteku nad jeho nestydatostí, a věděla, že jí těmi emocemi zčervenají tváře. Vědomým úsilím vztek potlačila a nasadila obličej ledové královny. Bude muset zůstat co možná nejklidnější. Přišel jí osobně otevřít, takže možná je tady sám a má pro ni nachystané další výzvy.

Pak se před ní otevřel dům: obrovský a přenádherný. Ten krásný prostor odlehčil atmosféru. V prostorné hale zářil jediný obraz od Maggie Laubserové, veliký a krásný venkovský výjev zalidněný rolníky, hravý a barevný. Následující přijímací salonek byl obrovský, ale vyzdobený se vkusem a decentně. Široké masivní schody zvaly do horního patra. Tento dům, tato rezidence, měla hodnotu mnoha a mnoha milionů. Právě ona ji mohla prodat a vyřešit všechny svoje finanční problémy jedinou transakcí. Myšlenka, že by to z ní udělalo legendu stellenboschského obchodu s realitami, se jí nechtěla pustit.

„Pojďte dál,“ vyzval ji s křivým úsměvem, jako by mu její váhání a napjatost připadaly svérázné.

Mlčky kráčel před ní. Všimla si, že husté černé vlasy má vlhké a uhlazené, jako by se česal sotva před několika minutami. Proč se neoholil? Myslel si, že čtyřdenní bradka je… přitažlivá?

V tom okamžiku si vybavila, jak při spatření Boonstrovy fotografie v novinách po propuknutí toho skandálu citovala z filmu My Fair Lady. „On je jako ten ‚Maďar‘,“ říkala manželu Josefovi. „Žárem vášně přetékal, když vířil sálem dál a dál…“

A smáli se tomu.

*** 

Jediné slovo, které splynulo Cupidovi ze rtů, když se opět přidal ke Griesselovi v čekárně, bylo: „Jissis.“ Pak se ztěžka posadil a zíral před sebe jako muž, který utrpěl posttraumatický válečný šok.

„Kávu?“ zeptal se ode dveří strážník. Jeho hlas zněl formálně a přezíravě, jako by už byli prohlášeni vinnými.

„Ano, prosím,“ řekl Benny. Cupido jen přikývl.

Uniforma zmizela v chodbě.

Vaughn se pomalu opřel lokty o kolena. Předklonil se. „Tys jim řekl, že to všechno byla tvoje chyba, Bene.“

„Jo.“

„To je trošku fokkop, parťáku.“

„Proč?“

Cupido civěl na holou podlahu. „No, skutečnost číslo jedna je, že jsem tě do tohohle bordelu namotal já. Skutečnost číslo dvě je, že jsem tam přišel a řekl jsem jim to taky. Ale ten tlustej drol komisař vycejtí, že jsme se domluvili, a tahle taktika potopí nás oba.“

Griessel se přesně tohoto běhu událostí bál. Ale sázel na to, že jeho pověst ožraly způsobí, že vinu hodí na něj a k Vaughnovi budou milosrdní.

„Není v tom panelu jedinej,“ řekl.

„Říkal jsem ti, ať mi necháš přečíst svoje prohlášení. Pak bych tě mohl zastavit.“

„Ne, to bys nemohl.“

„Musíš se oženit. To je hlavní velká věc, parťáku.“

„Seženu si někde nějakou práci, Vaughne. Možná ne hned…“

Cupido se posadil zpříma a zahleděl se na Griessela.

„Poslouchej mě, Bene. Kam půjdeš ty, půjdu i já. I kdyby…“ A otřásl se nad tou myšlenkou: „… i kdybychom si museli otevřít vlastní soukromou detektivní firmu.“

7 

Jasper Boonstra mávl rukou směrem ke snídaňovému baru v kuchyni a šesti vysokým židličkám. Sandra zaváhala. Pak se usadila na krajíček jedné z nich a odložila si kabelku na vedlejší stoličku.

„Kávu?“ zeptal se Boonstra.

„Díky.“

„Cappuccino? Flat white? Espresso?“

„Cappuccino, prosím.“

Opravdu jí to kafe bude dělat on sám?

Kuchyň byla úžasná – bílé skříňky, tmavě šedé dřevo, nerezová ocel, sklo. Dokonale vybavená. Skleněnými dveřmi bylo vidět na okouzlující bylinkovou zahrádku vzadu. Venku cvrlikali ptáci. Takováhle kuchyň je první velká výhoda pro prodej jakéhokoli domu, pomyslela si. Byla by radost uvádět tohle vinařství na trh. Bylo by to skoro až privilegium. Nebýt pověsti majitele.

Odsunul dvířka skříňky a odhalil drahý kávovar s malou barevnou dotykovou obrazovkou a naleštěnými trubkami i knoflíky. Vyndal dva skleněné hrnky na kávu a ťukl do obrazovky.

„Tohle není ten dům, který chci prodat,“ pronesl zády k ní, jako by jí četl myšlenky. Stroj začal mlít, chrchlat a vypouštět páru.

„Aha,“ reagovala neutrálně, aby zakryla zklamání. Obrátil se k ní. „Odkud přicházíte?“

Ta otázka byla tak nečekaná a z čistého nebe, že se při odpovědi zakoktala. „Z… ze školky v Paradyskloofu… vezla jsem tam děti.“ O dětech se zmínila schválně, aby vypíchla, že je vdaná žena. Matka.

Opřel se o linku vedle kávovaru a založil si ruce. „Myslel jsem, kde jste vyrůstala.“ Zjevně ho pobavila.

„Aha. V Bethlehemu. Ve Svobodném státě.“

„Z Bethlehemu do Stellenbosche je to pěkně daleko.“

„To rozhodně.“

„Jak se to stalo?“ Vytáhl cappuccino zpod trysky a podal jí ho. Za ním následovala miska s cukrem a ozdobnou stříbrnou lžičkou.

Opravdu chtěl znát její příběh? Tenhle muž? Zrovna teď? Nebo to byla jen součást jeho metody? Okouzlit ji v naději na…? Ve zprávách o skandálu ho jeho oběti popisovaly jako sociopata.

Znovu se odvrátil a zabýval se kávovarem.

„Já jsem… Nemohla jsem dokončit studia. Bylo to… Došly peníze. Sehnala jsem si práci v Kapském Městě. Pak jsem potkala svého manžela…“ Mluvila neochotně. Víc toho vědět nepotřeboval.

„Co jste studovala?“ S hrnkem v ruce na ni opět upřel pohled.

„Bakaláře obchodu.“

„Kde?“

„V Bloemfonteinu.“

„Proč jste se stala realitní makléřkou?“

Celé to je jenom hra, myslela si. Nejdřív jí říká, že tenhle dům nechce prodat, pak ji vyslýchá a napíná ji. Líbí se mu ta dynamika.

„Já… moje první práce byla asistentka makléře. V Bellville. To mě nebavilo…“

„Pojišťovák?“

„Ano.“

Přikývl. „Zlodějina. A pak?“

„Pak… Všichni pořád mluvili o kapském realitním trhu, který byl tehdy… hrozně rozjetý. Myslela jsem si: to zvládnu. Chtěla jsem pracovat na sebe… Dálkově jsem studovala. EQF, úroveň čtyři v nemovitostech, pak úroveň pět a pak certifikát v oboru finance a daně.“

„Jak je to dlouho?“

„Sedm… skoro osm let.“

„Charlie Benson musí být štěstím bez sebe, že zaměstnává takovou sexy mladou kočku jako vy.“

„Kterou nemovitost chcete prodat, pane Boonstro?“ Poprvé nedokázala skrýt nechuť v hlase.

Pomalu usrkl kávu. „Říkejte mi Jaspere. Vy jste vdaná…?“ Výzva, aby řekla víc.

„Rozhodně bych upřednostňovala, abychom se bavili o té nemovitosti.“

Věnoval jí další hodnotící pohled. Do tváře se mu vrátil ten křivý úsměv. Narovnal se a prošel kolem ní za její záda. Hodlá ji požádat, aby odešla?

Šel dál, pryč z kuchyně směrem do domu s hrnkem kávy v ruce. Sledovala ho odcházet. Aroganci v řeči těla a v tomto tichém gestu. Nejradši by sebrala kabelku a vypochodovala ven. On a celé tohle uspořádání ji znepokojovaly. Probouzelo to v ní všechnu tu starou agresi, kterou tak pracně potlačovala.

Ale zůstala sedět.

*** 

Benny Griessel a Vaughn Cupido stáli před disciplinární komisí s rukama založenýma před sebou, jako by si chtěli vytvořit jakýsi štít proti verdiktu.