František Niedl 

NA KRÁLŮV PŘÍKAZ 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© František Niedl, 2023 

© foto na obálce Vitalik Radko/Depositphotos, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1034-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-1035-9 (mobi)

1 

Ode dne, kdy bylo Ondřejovi z Rohatce nezpochybnitelně a s konečnou platností právoplatně potvrzeno vlastnictví hrádku Jenčov, a to samotným králem Janem Lucemburským, uběhly už dva roky. Dalo by se říct, že dva nejkrásnější a nejpoklidnější roky v jeho dosavadním životě. Ten rok a něco předtím, kdy na Jenčově seděl, přečkal, ani nevěděl jak. Neměl moc nepřátel, zato jednoho velmi mocného – křivoklátského purkrabího Chvala z Valdéře. A co mu bylo platné, že Jenčov dostal od svého padlého přítele a bojového druha Haška z Jenčova a tento dar mu potvrdil sám markrabě Karel za služby, které mu Ondřej prokázal při tažení v Jižním Tyrolsku. Co na tom, že kvůli čím dál častější a delší nepřítomnosti krále Jana v Českém království vykonával královské povinnosti jeho syn Karel. Ale králem však byl navzdory všemu Jan a Chval z Valdéře byl jeho člověkem. Mezi otcem a synem byl neustále napjatý vztah. Nevraživost se táhla už od Karlova dětství, kdy Jan pojal podezření, že ho jeho zavržená choť Eliška Přemyslovna hodlá za pomoci svých přívrženců, v jejichž čele stál Vilém Zajíc z Valdeka, připravit o trůn a dosadit na něj tehdy čtyřletého Karla.

Těžko říct, zdali tomu tak bylo doopravdy či nikoliv. Jednalo se o dobu velice dramatickou, kdy bojoval každý s každým, a ten, kdo byl jeden den něčím stoupencem, byl snadno druhý den jeho nepřítelem a naopak. Samotný král Jan těžko přijímal skutečnost, že to, co se jemu nepodařilo za celou dobu jeho vládnutí, dokázal Karel. Tedy postupně si na svoji stranu získávat českou šlechtu. Avšak věděl, že jeho druhorozený syn Jan Jindřich by divoké Čechy nedokázal zvládnout. Něco takového nepřipadalo v úvahu, protože by to byl on sám, kdo by zpochybnil právoplatné následnictví a království uvrhl do bratrovražedných krvavých válek.

Ne, Karel bude dobrým panovníkem a až on odejde, povede království k rozkvětu. To si musel Jan s jistou trpkostí přiznat. Zároveň však nehodlal připustit, že pokud bude on králem, nebude mít poslední slovo.

A mezi tyto dva mlýnské kameny se Ondřej z Rohatce dostal. Byl jen zrnkem písku, no, možná kamínkem, a je známo, jak to s takovými kamínky v takových situacích dopadne.

Chval z Valdéře ho chtěl o jeho Jenčov připravit a on zpočátku nechápal proč. Mocný křivoklátský purkrabí, který si dokázal kromě purkrabského platu přijít i na další prebendy. A bezvýznamný Jenčov? Hrádek! Někteří jej dokonce považovali za nejmenší hrad v Čechách. Proč tolik zájmu? To pochopil až později. Ne hned – protože on byl voják a tyhle věci zpočátku nechápal. Byla to železná ruda, která ležela na jeho pozemcích a která se dala vykopat. Z ní se dalo vytavit železo a z železa vykovat ocel. A to už představovalo pro toho, komu to vše patřilo, nezanedbatelný zisk.

Ondřej přistoupil k oknu hodovní síně a trochu se vyklonil, aby lépe viděl. To, co před sebou spatřil, ho naplnilo pocitem uspokojení. Když Jenčov před více než třemi roky osadil, byl to skutečně jen hrádek. Sice ne nějak zvlášť zanedbaný, ale jen s malým nádvořím, vně kterého stálo jen několik srubů a přístřešků, ohrada pro dobytek… A dnes? Pod hradbami je zbudovaná palisáda s další bránou tvořící podhradí, ale to hlavní vyrostlo ještě níž kolem potoka Vůznice. Hamerna s bucharem, vykovávajícím železo, a další sruby, ať už hospodářské nebo sloužící jako příbytky havířů a huťařů. Kus proti proudu je zbudovaná hráz k zadržení vody, od níž vede náhon, který přivádí vodu na dřevěné hamerské kolo, které zajišťuje chod bucharu. Celá ta osada má i vlastní dřevěný kostelík. Sruby na sebe navazují a tam, kde mezi nimi zůstala mezera, je vztyčená rovněž palisáda. Takže i to druhé podhradí se dá uzavřít a bránit.

Ondřej se posadil znovu ke stolu. Buch, buch, buch, znělo z hamerny. Nejdříve ten zvuk působil rušivě, ale postupem času si na něj všichni zvykli a nakonec ho přestali vnímat a přijali ho jako součást svého života. Koneckonců zajišťoval jim velkou část jejich obživy, navíc, do železa se nebušilo celý den a v neděli už vůbec ne. Ta patřila Bohu a zazníval tehdy jen malý zvon, který si sami odlili.

Ondřej se podíval do jednoho z listů rozložených po stole, na němž se nacházela převážně čísla, jen málo slov. Ještě nedávno byl téměř negramotný, jako ostatně většina jiných jeho postavení. Ale také velká část mnohem urozenějších, o poddaných ani nemluvě. Narodil se do chudé zemanské rodiny a jeho psacím brkem, jako vojáka, byl především meč. Psaní ovládali písaři, notáři, různí tajemníci a samozřejmě kněží. To však neznamenalo, že všichni boží služebníci jsou gramotní. Například mnoho příslušníků mnišských řádů psát ani číst neumělo. I on těmito dovednostmi ještě donedávna pohrdal. Jenže ten, kdo zaměstnává lidi, má příjmy a výdaje, něco vyrábí… A také prodává – i když zprostředkovaně. Nebylo by vhodné, aby se on jako šlechtic, i když nízkého postavení, živil obchodováním. K tomu měl svého prostředníka. Pak není možné takové množství čísel udržet v hlavě. Mohl si najmout písaře, správce, a už to chtěl udělat. Kdesi v nitru však cítil, že nikdy nebude mít ten nejjasnější obraz o svém konání.

Pak mu předložil nabídku otec Tomáš, který byl jenčovským knězem a jenž býval křižáckým rytířem, doprovázejícím poutníky k Svatému hrobu do Jeruzaléma. „Naučím tě číst a psát,“ nabídl mu. Ondřej tehdy s despektem odmítl. Považoval za nedůstojné, aby se on, pasovaný rytíř, oháněl brkem. Ale když si otec Tomáš něco vzal za své, dokázal být velice přesvědčivý. Nakonec se Ondřej podvolil. S přibývajícími znalostmi mu tyto dovednosti už nepřipadaly tak nedůstojné, ba co víc, připadalo mu velice vzrušující, když dokázal přečíst několik slov a nakonec celé věty. „Schopnost číst a psát,“ řekl mu tehdy otec Tomáš, „může být někdy účinnější zbraní nežli meč.“

Ondřej si na ta slova později mnohokrát vzpomněl a musel dát otci Tomášovi za pravdu.

Otevřely se dveře a vstoupila jeho žena Chiara. „Zdá se, žes přeslechl zvon ohlašující poledne, Ondřeji. Háta hlásí, že polední krmě je hotová, a myslím, že zakrátko se sem začnou hrnout stolovníci. Řeknu jim, že ještě pracuješ a aby se najedli v kuchyni a tebe nevyrušovali.“

„A tuhle proradnou užovku jsem si pověsil na krk,“ vzdychl Ondřej. „A dokonce jsem si ji sem přivezl až z Itálie. Přitom je tu takových krásných děvčat k nakousnutí.“

„Možná k zakousnutí. A co se toho přivezení týče, dalo by se spíš nazvat únosem.“

„Ach, Bože můj jediný! Kdo se na mě pověsil jako klíště a nedal se odehnat? Vyžle hubené, usmrkané.“

„A kdo tě bránil proti lupičům? Dneska bys už byl mrtvý. A kdo se o tebe staral?“ Chiara si sedla Ondřejovi na klín a objala ho. „Ty můj chudáčku. Co by sis beze mě počal?“

Ondřej zabořil nos do jejích vlasů. „Hezky voníš.“

„To bude nejspíš tím, jak jsem kydala hnůj u krav.“

„Tak vidíš. A přitom lidé jsou tak hloupí, že se myjí. Přitom stačí zajít ke kravám… Musím se u nich odpoledne také zastavit.“

„Máš mě ještě vůbec rád, Ondřeji?“

„Každý den víc.“

„Neříkáš to jenom tak?“

„To bych si nedovolil, když vím, jak umíš házet těmi svými vrhacími železy.“

Otevřely se dveře, bez klepání, a vešla kuchařka Háta se dvěma pomocnicemi. Z hrnců, které nesly, to krásně vonělo. A za nimi se hrnuli do hodovní síně všichni, kterým bylo vyhrazeno stolovat s pánem a paní. Chiara sklouzla z Ondřejova klína a šla ženám pomoct.

Ne všichni Jenčovští stolovali v hodovní síni. Hradní čeleď v kuchyni, hospodářská čeleď v čeledníku a huťaři, havíři a jejich rodiny zase ve svém. A ti si také vařili zvlášť. Za pěkných dnů se ale havíři nevraceli do hamerské osady, avšak nechali si donést jídlo k šachtám.

Ondřej se se zalíbením podíval na Chiaru, jak se točila kolem stolu a pomáhala kuchtě a jejím děvečkám. Nikdo by se nepozastavil nad tím, kdyby zůstala sedět a nechala se obsloužit – vždyť byla paní. Své počínání nedělala proto, aby ho stavěla na odiv, ale pro svoji přirozenost. Vždyť díky té přirozenosti, přestože česky uměla jenom pár slov, když s Ondřejem přišli na Jenčov, ji přijali místní o něco dřív než jeho. A to jí bylo dvanáct let – asi. Tvrdila, že je jí víc, ale Ondřej jí nevěřil. Byla samá kost, podvyživená…

V Itálii chodila s medvědářem a starým medvědem od vesnice k vesnici a od města k městu. Byla sirotkem a medvědář ji zneužíval, neměla však na výběr. Vlastně ano – mohla se rozhodnout, že zemře. Pak v jedné hospodě jakýsi urozenec z rozmaru jejich starého a dobráckého medvěda zabil a pak i medvědáře. V té hospodě se náhodou nacházel Ondřej, vracel se z italského tažení domů, aby se ujal svého jenčovského údělu. Toho urozence zabil. Ani vlastně nevěděl proč – nebyla to jeho věc. Ne v nějakém oslnivém souboji, protože v hostinci sedělo několik dalších jeho kumpánů, ale když šel močit na dvůr k hnoji. Praštil ho polínkem do hlavy, nechal ho padnout do močůvky a vidlemi mu přidržel hlavu pod tou smrdutou směsí, dokud nedodýchal. Nakonec na něj naházel ještě trochu hnoje, aby zůstal pěkně pod hladinou. Nikdo si toho nevšiml – jen Chiara. A tehdy si vybrala Ondřeje za svého ochránce.

Putovala s ním na sever přes Alpy, přestože se jí pokoušel několikrát zbavit. Do té doby se nikdy o nikoho nemusel starat a s tou novou situací se nedokázal zpočátku vyrovnat. Ale Chiara prokázala neobyčejnou houževnatost a odolnost a jeho ochranu nepřijímala jenom pasivně, ale dokázala i bojovat. Ne mečem, na to byla příliš slabá, ale mistrně házela vrhacími železy. Tuto dovednost nabyla při kejklířských vystoupeních, když putovala světem s medvědářem. A také uměla používat malý luk. Ne, nebyla mu nikdy na obtíž.

O něco později, když přetrpěla různé ženštiny, které samy lezly Ondřejovi do postele, se jí konečně podařilo, že se na ni Ondřej přestal dívat jako na dítě. Za nějaký čas se stala jeho ženou. Sirotek po chudičkých vesničanech, sirotek, který měl pouze křestní jméno Chiara. Narodila se však ve vesnici San Angelo, a tak se pro okolní svět stala Chiarou di San Angelo. A Ondřejovi odpadla starost s tím, že by si vzal neurozenou. Teď jí bylo patnáct, no, podle ní šestnáct. Jemu samotnému bylo třiadvacet, ale možná o rok víc, ruku do ohně by za to nedal. Co je komu do toho.

U stolu v hodovní síni sedávali i jeho tři nejzkušenější zbrojní, kteří původně na Jenčově chtěli přečkat, jako žoldnéři toho času bez práce, jenom zimu. Nakonec však usoudili, že klidnější život na Jenčově jim po všech těch válečných taženích s nejistou budoucností dává možnost dožít se vyššího věku. Žold byl samozřejmě mizernější, ale ten od vojska stejně vždycky hned propili nebo utratili za děvky. Ondřej všechny tři znal z tažení s markrabětem Karlem a po krátké době poznal, že se na ně může spolehnout. Záviš se brzy stal zástupcem velitele zbrojných Pecky, a když ten zahynul v boji, postoupil na jeho místo. A zároveň se stal hospodářským správcem. Dovedl dohlédnout na vše, aby bylo, jak má, aby si každý vykonával to, co mu bylo uloženo, ale psát a číst neuměl, jako nebyl obdařen podnikatelskými a obchodními vizemi. Proto se těchto povinností ujal sám Ondřej.

Střídavě se podávání jídla v hodovní síni zúčastňovali Hans Hammer, předák huťařů a havířů, a jeho zástupce Menhart. Hans tvrdil, že by nebylo dobré nejíst krmi se svými, protože by se mohlo přetrhnout pouto, které mezi sebou měli.

A tentokrát přišel i otec Tomáš. I ten chodil nepravidelně. Někdy jedl s čeledí, jindy s huťaři. Všichni ho rádi přivítali u svého stolu, byť by byl stlučen jen z hrubých prken. Připadalo jim, že i krátká modlitba před jídlem od kněze je rozhodně lepší, než když se pomodlí sami. Otec Tomáš požíval u všech velké vážnosti, kterou si získal silou svého ducha, a ne nějakým pedantstvím a malicherným vymáháním církevních příkazů a neustálou hrozbou pekla, tak jako činili mnozí jiní kněží. Navíc všichni měli možnost poznat, jak se dokáže ohánět mečem a nejen křížem, když je toho zapotřebí. A jako bývalý křižák to uměl znamenitě.

I tentokrát se pomodlil a na konci jeho modlitby zaznělo sborové amen. Pak se už všichni pustili do jídla. Ondřej se rozhlédl a znovu, toho dne už podruhé, pocítil uspokojení. On, ještě před několika lety bezvýznamný žoldnéř, je teď obklopen lidmi, kteří nejsou jenom jeho sloužící a poddaní, ale se kterými se cítil zvláštním způsobem propojen, jako by byli součástí jeho samého.

Znovu se otevřely dveře a do hodovní síně vstoupil podsaditý muž. Trochu zaraženě se rozhlédl. „Nevěděl jsem, že zrovna…“

„Že zrovna obědváme?“ dopověděl za něj Ondřej.

„To ti nevěřím, Blažeji. Musel jsi slyšet zvon na hony daleko. A co tak asi zvon v tuto dobu ohlašuje? No přece oběd.“

„Můžu počkat venku,“ zakabonil se Blažej.

„No tak, Blažeji,“ oslovila ho Chiara. „Jako bys neznal mého manžela, každého si dobírá.“

„Jen se posaď a ber si, co sneseš. Teď už bych tě stejně nenechal odejít. To by bylo na Bukovci klevet, žes nedostal na Jenčově ani najíst.“

Pohled Blažeje Jíchy zvlídněl a víc se nenechal pobízet.

„Něco se na Bukovci přihodilo?“ zeptal se mezi sousty Ondřej.

„Ne, ne, pane. Jen jsem s tebou chtěl projednat něco běžného.“

„Tak tos mě předešel. Sám jsem se chtěl na Bukovec vydat, ale to necháme až po jídle, abychom si tím nezkazili chuť.“

„Ne, pane Ondřeji. Není to nic takového,“ uklidnil jenčovského pána Blažej a dal se se zarputilostí jemu vlastní do jídla.

Bukovec byl někdejší královský dvorec, který ležel severně od Jenčova. Dalo se k němu dojet místy jen těžko sjízdnou a nepoužívanou lesní cestou. Hlavní přístup byl z druhé strany od Unhoště. Dvorec to byl dřevěný, sroubený z klád a obehnaný palisádou. Ležel uprostřed lesů – vlastních lesů, a obklopovaly ho zemědělské pozemky, rozsáhlejší než ty, které patřily k Jenčovu. Byl dobře vedený, s pěknými výnosy. A teď patřil také Ondřejovi, který ho získal podivným řízením osudu či spíše díky hrátkám mnohem mocnějších, než byl on sám. Byl přísežným manem markraběte Karla, ale v době nepřátelských úkladů, které mu strojil křivoklátský purkrabí Chval z Valdéře, král Jan rozhodl, že Ondřej musí Jenčov opustit ve prospěch Valdéřského. To Ondřej odmítl s tím, že Jenčov bude bránit i proti vůli samotného krále. To však by bylo na překážku politických událostí, které měly následovat. Král měl, především z důvodu zachování stability v zemi, konečně prohlásit jako svého právoplatného a jediného nástupce svého syna Karla. A při známé prchlivosti krále Jana by mohl každý, byť jen drobný, nesoulad tento úkon zhatit. Tehdy přijel blízký Karlův důvěrník a jeden z jeho nejvěrnějších služebníků Čeněk z Vřesova. A spolu s nižborským purkrabím Vítkem z Hvozdna, rovněž pevným stoupencem kralevice Karla, zapřisáhli Ondřeje, aby ustoupil.

Rovněž se zaručili, že nebude škodným. Jako částečné odškodné dostane Bukovec a dříve nebo později mu bude vrácen i Jenčov. Záruku za to měl nést sám markrabě Karel.

A tak se Ondřej na čas přestěhoval na Bukovec, který se nakonec ukázal jako velice příjemné místo k životu. Ale Ondřej tam nezakládal jenom na sádle, ale škodil Valdéřskému, kde jen mohl, až běh událostí přiměl krále Jana, aby odsoudil svého proradného služebníka, který, jak se nakonec ukázalo, okrádal i jeho, k smrti. Ale nebyl by to ani král Jan, aby Ondřejovo vítězství trochu neokořenil. Nepředal Valdéřského katovi, ale Ondřejovi. Valdéřský měl zemřít v souboji. Nebo ne?

Ondřej soubojům, ani jiným rytířským kláním, zrovna neholdoval. Nebyl zbabělcem, což prokázal v mnoha bitvách. Ale tam se boj řídil poněkud jinými pravidly. Neznal Valdéřského bojové dovednosti, ale předpokládal, že ve výnosném purkrabském úřadě zpohodlněl, a tak souboj přijal. Ostatně neměl na výběr. A tak nakonec na křivoklátském nádvoří před zraky krále Jana, markraběte Karla, urozených šlechticů a dalších přihlížejících Valdéřského vyprovodil do pekelných bran a mohl se vrátit zpět na Jenčov jako jeho právoplatný pán. Ovšem za jedné podmínky…

Těžko říct, zdali byl král Jan vždycky takový, nebo k tomu přispěla jeho slepota a s ní spojená zatrpklost a poťouchlost. Ale možná to patřilo jenom k jednomu z jeho rozmarů – královských rozmarů. Vymínil si, že za znovuzískání Jenčova se Ondřej zúčastní tří jeho válečných taženích, kdykoliv ho on vyzve. Uběhly dva roky a doposud na Jenčov nedorazil žádný královský posel s výzvou, aby Ondřej svůj slib splnil. Ondřej nabyl dojmu, že se jednalo skutečně jen o rozmar, na který král už dávno zapomněl. Vždyť co Ondřej z Rohatce představoval. Jeden meč. Nebyl zavázán k tomu, aby s sebou přivedl tolik a tolik zbrojných. A co znamená jeden meč v okázalém rytířském šiku? Kdy výkvět rytířstva cválá spolu se svým králem v blyštících se brněních a na válečných koních? On neměl ani brnění, ani válečného koně.

„Chutná ti, Blažeji?“ obrátil se Ondřej na bukovského správce, aby zahnal nepříjemnou vzpomínku.

„Výtečně, pane,“ odpověděl Blažej s plnými ústy.

Ondřej se musel v duchu pousmát, jak si Blažej dával záležet na tom, aby nezapomněl připojit slůvko pane. To na základě jejich prvního setkání, kdy se Blažej, který se málem pasoval na svrchovaného pána Bukovce, choval nerudně a nedokázal se vyrovnat s tím, že bude mít nad sebou vyššího pána. Ondřej ho přinutil, aby mu projevil náležitou úctu. Neměl jinou možnost. Mohl ho samozřejmě propustit a nechat odejít. To však nechtěl, protože Blažej si jako hospodář vedl velice dobře. A tak se Blažej Jícha podvolil a zůstal. A ani jeden neměli v průběhu času důvod toho litovat.

2 

„Všechno v pořádku, Ondřeji?“ zeptal se otec Tomáš a přisedl si k němu na lavičku před jejich kostelíkem.

„Ale ano, Tomáši,“ odpověděl Ondřej duchem poněkud nepřítomný.

Správně by ho měl kněz oslovit pane Ondřeji nebo synu. A Ondřejovo oslovení by mělo znít otče Tomáši nebo jenom otče. To mezi nimi však už dávno neplatilo. Jejich vztah byl více než přátelským. Zřejmě i z důvodu, co oba ve svém životě postrádali. Tomáš Ondřejovi možná nahrazoval otce, toho skutečného, nikoliv duchovního. Protože na toho vlastního neměl Ondřej zrovna ty nejlepší vzpomínky. A Tomáš v něm možná nalezl to, co nikdy neměl. Skutečného syna. Nebyl o mnoho starší, nanejvýš o patnáct let. Ale to nic neznamenalo, vždyť nemálo bylo patnáctiletých otců.

„Říkáš, že je vše v pořádku, ale výraz v tvé tváři tomu nenasvědčuje.“

„Vždyť sám vidíš. Železo se taví, hamr klape, krávy jsou tučné…“

„A na Bukovci?“

„Včera jsem se odtud vrátil, nevedl bych si lépe než jeho správce. Cestou zpátky na Jenčov jsem se stavěl ještě na Samotách. Všechny chalupy opravené, seníky plné sena.“

„Tak tvé chmury jsou způsobené asi tím, co říkával jeden starý řádový bratr, jehož kosti už dávno spočívají v kamenité polopoušti, kam jsme ho pochovali do mělkého hrobu. Ale obávám se, že jeho ostatky klidu nenašly, protože hrob byl až příliš mělký a nejspíš ho vyhrabala divá zvěř a kosti jsou rozházené po okolí, jak se o ně šelmy rvaly. Na vyhloubení řádného hrobu nebyl čas, protože nám byli v patách nevěřící, kteří byli v značné přesile. To nám snad Bůh jistě odpustil, protože než tělo je mnohem důležitější duše. Ale tobě, jako vojákovi, jistě neříkám nic nového.“

„Jistě. Mnohdy leželi mrtví nepohřbeni na haldách. Prostě jsme je tam nechali, aniž se někdo obtěžoval s kopáním hrobů. Jen jsme je odtáhli o kus dál. A co říkal ten tvůj řádový bratr?“

„Že je lidskou přirozeností nežít bez starostí. A když člověk zrovna žádné nemá, tak si nějaké vymyslí.“

„Takhle nás Bůh vymyslel? Mohl nás stvořit dokonalejší.“

„Mohl. Ale jistě k tomu měl důvod, abychom byli tací, jací jsme. A tvůj důvod k chmurám? Nezdráhej se. Jsem tvůj duchovní otec a mohu si tě pozvat ke zpovědi…“

„A…?“

„Tam to z tebe vymlátit dubovou holí.“ Oba se téměř naráz rozesmáli.

„Máš pravdu, Tomáši,“ řekl Ondřej zamyšleně.

„Něco mě tíží. A to můj rodný Rohatec.“

„Co je s ním?“

„Od těch intrik, ke kterým ve své hlouposti přispěli i můj otec a bratr, čímž si následně přivodili hanebnou smrt z rukou Chvala z Valdéře přímo tady na Křivoklátu, jsem byl na Rohatci dvakrát, přestože je to můj právoplatný úděl. Tvrz, vesnice, která k ní náleží, ale i polnosti jsou ve zbědovaném stavu. O dobytku nemluvě. Správce je hlupák, lenoch a opilec. Za celou dobu od smrti otce jsem z Rohatce neviděl ani groš. A pokud něco neučiním, ani neuvidím.“

„Co plánuješ?“

„Právě jsi mě nachytal, jak o tom přemýšlím.“

„Někdy máš jenom jednu možnost a nemáš na výběr. Jako když před tebou stojí nepřítel a chce tě zabít. Tobě zbývá jen být rychlejší. Že bys ho předtím třikrát oběhl a zazpíval mu, nepřipadá v úvahu. A pak je tu ta druhá možnost – že máš na výběr. Ale není snazší.“

„Ne, není. Mám v podstatě tři možnosti. Mohu Rohatec prodat a pustit ho z hlavy. K čemuž se v podstatě přikláním nejvíc. Mohu najmout nového správce, ale nemám zaručeno, že bude lepší než ten současný. Třetí možností je, že bych se o Rohatec začal starat víc sám. Ale to by představovalo hodně času, který bych tam musel strávit na úkor Jenčova, který mi vynáší nesrovnatelně víc. A já nehodlám ztrácet čas počítáním kravinců na pastvinách.“

„Lidé z tvé společenské vrstvy se spíše zajímají o rozmnožování svých statků,“ pronesl po chvíli otec Tomáš zamyšleně.

„A proč? Do hrobu si je stejně nevezmou.“

„Ne, nevezmou. Ale třeba proto, že chtějí zajistit své děti.“

„Ty snad vidíš, že by se kolem mě nějaké motaly?“

„Tak jsem tě přece dostal.“

„Kam dostal?“

„Trápí tě, že nemáte doposud s Chiarou děti. Ale vždyť jste oba ještě mladí – ona sama je skoro ještě dítě. Vím, co vytrpěla, léta trpěla podvýživou. Věř v boží milost, Ondřeji. Všechno má svůj čas.“

„Tady se přece jenom mýlíš, Tomáši. Pravda, nemáme děti, ale já jsem doposud takto na to nenahlížel. Máme jeden druhého. My se totiž brali z lásky.“

„Vždyť vím. Myslíš, že jsem slepý? Snad bych ti mohl dát alespoň radu, jestli si ji chceš vyslechnout.“

„A proč myslíš, že se ti tady zpovídám?“

„Měl by ses na Rohatec vypravit a rozhodnout se až potom.“

„To je všechno?“

„Cos čekal? Že bude okamžitě následovat osvícení shůry?“

„Vypravit se na Rohatec jsem měl stejně v úmyslu. Ale přesto díky za radu.“

„Tak proč jsi to neřekl hned a taháš ze mě rozumy?“

„Protože se mi s tebou pěkně povídá.“

„Takhle jste si povídali s tím tvým přítelem Haškem z Jenčova?“

Ondřej se od srdce zasmál. „Ne. To byly úplně jiné hovory. Kdo nás neznal, myslel si, že jsme blázni. Těžko se dalo poznat, co myslíme vážně a co je…“

„Mystifikace?“

„Co je to za slovo?“

„Když si z někoho utahuješ. Není to sice zrovna křesťanské, ale chápu to. Po těch hrůzách, které zažiješ při válčení, a pokud jsi po nich už dávno neotupěl, je to způsob, jak přežít, aby ses nezbláznil. Bylo to pro tebe těžké, když zemřel? Nejspíš ses postaral, aby byl uložen do řádného hrobu.“

„To ano. A mohl jsem mu splnit i jeho poslední přání – aby byl pohřben se zlatými ostruhami. Dostal je stejně jako já při pasování na rytíře po tom, co jsme se společně jako první probojovali na hradby obléhaného města a přispěli k jeho dobytí. Sám jsem mu je, už v rakvi, připnul a hned potom zatloukl víko té truhly, aby je nikdo neviděl. Protože bylo dost pravděpodobné, že až bych odjel, zase by ho někdo vykopal a…“

„To si dovedu představit. Sám jsem zažil věci, o kterých by si neznalý člověk mohl myslet, že se nemohou nikdy stát.“ Otec Tomáš se zvedl z lavičky. „A na ten Rohatec se vyprav, jsem si jistý, že se potom rozhodneš správně.“

3 

„A kdy vyrazíme, Ondřeji?“ zeptala se Chiara a její slova byla nevinnost sama.

„Neřekl jsem, že vyrazíme, ale že vyrazím. Zítra.“

„Ale jdi, ty hlupáčku. Co by sis beze mne počal? Jsi tak důvěřivý a snadno se necháš jinými obloudit.“

„Nezačínej zase s těmi svými manipulacemi.“

„Proč se tak bráníš tomu, abych viděla ten tvůj rodný hrad?“

„Předně to není hrad, ale roubené dřevěné stavení, prolezlé červotočem. Pokud už nespadlo, určitě k tomu nemá daleko. A cesty nejsou zrovna také bezpečné.“

„Nemůžu pořád sedět na Jenčově jako stará bába, aby mě neofouklo. Byla jsem ti snad na obtíž při naší cestě z Itálie do Čech? Nebo když byl potom Jenčov několikrát napaden?“

„To nebyla. Proto chci, abys zůstala. Někdo se tu o to všechno musí starat v době mé nepřítomnosti.“

„Ani lhát dobře neumíš. Máš tady Záviše, otce Tomáše, Hanse Hammera. Ti nepotřebují radit, jak si mají plnit svoje povinnosti.“

„Už jsem řekl, ty zůstaneš na Jenčově, Chiaro.“

A jak Ondřej řekl, tak se samozřejmě nestalo. Druhý den vyjížděl z Jenčova malý oddíl jezdců. Jedním z nich byla samozřejmě i Chiara. Kromě ní a Ondřeje jel ještě Jaroš, bývalý žoldnéř a zkušený voják, čeledín Janek, který se uměl ohánět nejen vidlemi, ale i mečem. A samozřejmě, když se Chiara vydala na cesty, jaksi samo sebou se připojili i Bruno a Markus.

Bruno byl obr jednoduchého uvažování, který neoplýval pronikavým duchem, ale to na něm nikdo nepožadoval. Spektrum jeho povinností nebylo rozsáhlé, zato ty, které mu příslušely vykonávat, vykonával znamenitě. Přibrali ho v Tyrolsku, když museli bránit před loupeživou tlupou holé životy. Nebo se rozhodl k nim přidat sám? Nejspíš to bylo to druhé. Zrovna tak jako Markus, který se k nim také připojil hned po boji, k jehož zdárnému zakončení sám vydatně přispěl. Markus byl také obr, ale z psí říše. Původně ovčácký pes, držený především proto, že se dokázal vypořádat i s vlky, o které nebylo v podhůří Alp nouze. A oba, jak Bruno, tak Markus, byly věrnými Chiařinými stíny. To ona byla jejich paní. Ne že by Ondřeje neuznávali, Bruno bez odmluvy vyplnil každý jeho rozkaz, Markus se vydával s Ondřejem do okolí, při různých obhlídkách nebo na lov. Ale skutečnou paní pro ně byla Chiara. Ondřeje by zajímalo, zdali by vyplnili nějaký jeho rozkaz, který by byl namířený proti Chiaře. Byl si skoro jistý, že by takový rozkaz neuposlechli.

Posledním účastníkem jejich výpravy byl Modráček. Mládě sotva odrostlé, kterému, když na něj Ondřej před několika lety narazil v Praze, bylo určitě víc než deset let, ale méně než dvanáct. Živil se špehováním – za úplatu a drobnými krádežemi. Ale uvědomoval si, že skoro každého, kdo provozuje chmatáctví, dříve nebo později chytí a tím mírnějším trestem je useknutí ruky, ale dost často čeká provinilce šibenice. A tak přijal Ondřejovu nabídku, aby vstoupil do jeho služeb. Za podmínky, že se vzdá chmatáctví, ale naopak špehéřství může dál rozvíjet – samozřejmě pro Ondřejovy zájmy.

Rohatec byl od Jenčova vzdálený koňmo sotva den cesty. Rychlému jezdci by stačil půlden. Ale oni nechvátali. Ano, bylo to blízko, ale Ondřej jako by se svému údělu vyhýbal – od otcovy smrti se na něj vypravil teprve potřetí. Ty řeči, kterými oponoval otci Tomášovi, byly samozřejmě liché. Pokud by se o Rohatec chtěl starat, nebyla by samozřejmě žádná potíž trávit na Rohatci během roku vždy nějaký čas. Život na Jenčově by šel za jeho nepřítomnosti samozřejmě dál, aniž by jeho chod nějak utrpěl. A kdyby za jeho nepřítomnosti došlo k něčemu mimořádnému, rychlý jezdec by samozřejmě tu vzdálenost urazil za pár hodin. Ale bylo to jistým odporem uvnitř něho, který nedokázal doposud překonat. A možná, že ne ani v budoucnosti. To chtěl nyní zjistit, zdali se v něm přece jenom něco nezlomilo. Proto tak úporně odmítal, aby se na tu cestu s ním vydala i Chiara. Chtěl se rozhodnout sám, bez jakéhokoliv vnějšího ovlivňování. Názor Chiary však mohl jeho rozhodování usnadnit, pokud by byl na vážkách. Protože byl většinou dost přesný, i když on s ní zpočátku v mnohém nesouhlasil. Později se dost často ukázalo, že pravdu měla ona.

Ondřej se uvolnil a obličejem se mu mihl úsměv. Proč se zatěžovat starostmi ještě dřív, než nastanou. A že nastanou, tím si byl téměř jistý.

„Je krásný den,“ pokusila se navázat rozhovor Chiara.

„To je,“ odpověděl Ondřej neurčitě. Bylo třeba ještě alespoň chvíli zachovávat nespokojenost s tím, že si Chiara opět prosadila svou. Aby její vítězství nebylo tak snadné.

Ale měla pravdu. Byl krásný podzimní den a listí na stromech hrálo všemi barvami. Ještě chvíli to vydrží, než listí opadá a stromy budou k nebi vztahovat jen holé větve. Koně byli odpočatí a i oni spokojeně pohazovali hlavami, srst se jim leskla a žádnému z nich nelezla žebra ven kvůli hladu. Byly slyšet jen podkovy koní, vrzání dobře ošetřených postrojů a občas nějaké to odfrknutí. Před nimi běžel Markus jako přední hlídka, celý šťastný, že má práci, a cítil se důležitě.

Jeli nalehko, jen v jezdeckém odění, bez těžké výstroje. Vyzbrojeni však byli všichni důkladně. Všichni muži měli meče a úplně všichni měli luky. I když Chiara a Modráček o něco menší. Až na Chiaru měli všichni dýky, ona naproti tomu měla svá vrhací železa. A Modráček, ten měl jako jediný prak, se kterým dokázal mistrně vrhat malé oblé kameny. Měl je předem pečlivě vybrané a uložené v malé brašně pověšené na opasku. Ondřej nikdy nepochopil, jak se mu téměř vždycky povede tak přesně zasáhnout cíl. On sám se o to několikrát také pokusil, protože si uvědomoval, jak nebezpečná a účinná může taková malá zbraň být. Navíc, když se dá nosit skrytě. Ale jeho výsledky byly žalostné.

Rohatec ležel jihozápadně od Rakovníka jako zcela svobodné a nezávislé zboží a jeho páni nebyli vázáni žádnou manskou přísahou, pokud by se tak sami nerozhodli ze svobodné vůle. A podřízeni byli přímo králi. Z té svobody však nedokázali těžit, zato žili jako plané křoví na okraji lesa – alespoň ti poslední.

Objeli Rakovník, nebyl důvod tam zastavovat. Rakovník byl komorním městem a správně patřil pod Křivoklát, kterému byl podřízený. Nebyl však vždy komorním, to záleželo na tom, kdo zrovna královský hrad držel. Teď ho však držel král a i v budoucnu tomu tak mělo po dlouhá léta být.

Před nimi se ukázal Rohatec a Ondřej musel konstatovat, že opravdu ještě nespadl. Ležel v dolině na malém návrší a vesnici, která také nevypadala vábně, s polnostmi obklopoval prstenec lesů. Půda nebyla špatná, jen hospodáři se nějak nevyvedli.

Z palisády, která původně obklopovala tvrz, toho moc nezbylo. Bránu nikdo nezavíral, předně proto, že by to bylo zbytečné, a kromě toho v rámu, který kupodivu ještě stál, chyběla obě křídla vrat. Ale kdo by se také pokusil napadnout tvrz, kde není co ukrást? Lidé, kteří přijíždějící uviděli, jen zůstali stát, někteří s otevřenými ústy. Že by je někdo zastavil nebo se aspoň zeptal, co chtějí, o to se nikdo ani nepokusil.

Ondřej sesedl, předal otěže svého koně Modráčkovi a vydal se do obytné části tvrze. Nikoho nepřizval, aby ho následoval, ale Chiara na nějaké pozvání nehodlala čekat a vykročila za Ondřejem. K nim se přidal ještě Jaroš. Ne ze zvědavosti, ale pro případ, že by bylo třeba někoho propíchnout.

Rohatec, co si Ondřej pamatoval, nikdy nepatřil k obytným skvostům. Ovšem současný stav byl obrazem zmaru. Podlahy prohnilé, střešní trámy se propadaly. I to nejchudší sídlo, dokonce stavení obyčejného nevolníka, může být aspoň uklizené. Ale to nebyl případ této tvrze. Nepořádek a zápach svědčily o tom, že se místní neobtěžují s malou a možná i s tou druhou potřebou zajít ke hnojišti.

Z obytné síně se ozývalo hlasité chrápání. Když do ní Ondřej vešel, uviděl ležet svého nehodného správce na lavici. Postoupil pár kroků a zadíval se na něj. Po krátké úvaze usoudil, že čekat, až se probudí, by bylo ztrátou času, a tak ho skopl na zem.

„Co to, kurva, co?“ vydralo se po několikerém silnějším zachrochtání ze správcových úst. Pak se rozhlédl a začal se hrabat na nohy. „Co tu chceš, co si to dovoluješ?“ vyrážel ze sebe, pak si odchrchlal a odplivl si na podlahu.

Ondřej ke správci přistoupil, ale ne moc blízko, aby ho jeho smrdutý dech neporazil. „Ne ty, ale já se budu ptát, ty smradlavá bečko,“ pronesl Ondřej mrazivě.

Správce se pomalu dostával ze stavu částečného opileckého bezvědomí. „To jsi ty?“ zeptal se nepřátelsky.

„Čekals snad samotného krále, Krejzo?“

„Měl jsi dát vědět, že přijedeš. Nachystal bych to tady…“

„A co bys nachystal? Poklidil bys? Spravil střechu, odplevelil pole, navezl obilí do sýpek, naplnil seníky, nachystal peníze z výnosů… Ty mi ostatně můžeš vyplatit hned i bez nachystání. Stačí otevřít támhletu truhlu,“ Ondřej ukázal na starobylou bednu pobitou železem a přistoupil k ní. „Ani ji nezamykáš… Jsi neopatrný. Musí v ní být hodně peněz za ty dva roky zpátky.“ Ondřej vzal za petlici a odklopil víko. Její útroby, kromě několika starých hadrů, zely prázdnotou. „Byli tu snad lupiči a okradli tě?“

„Doba je zlá.“

„Tak zlá, že jsi zapomněl, že mi máš říkat pane?“

„Já… Ano, pane.“

„Kdy mi zaplatíš?“

„Já… snad… Těžko říct. Rohatec nic nevynáší.“

„A jak to, že ostatním jejich zboží jo? Víš co? Spakuj se a vypadni!“

„Jak vypadni?“

„Táhni z Rohatce. A už se sem nevracej.“

„To nemůžeš!“

„Ale můžu a taky to udělám. Vždyť ty jsi vedl Rohatec hůř než můj otec. A to už je co říct. Teď táhni!“ Ondřej ukázal ke dveřím.

„Nikam nepůjdu! Ustanovil mě tvůj otec a ty…“

„Markusi!“ křikl Ondřej a vzápětí vběhl do síně velký pes. „A teď ti říkám naposledy: Táhni! Ty lidská žumpo. Protože, jak teď na tebe ukážu rukou, tak tenhle pes se o tebe postará.“

Krejza se začal třást a Markus cenil zuby.

„Vezmu si aspoň svoje věci.“

„Žádné nemáš. Protože pokud sis něco koupil za mé peníze, patří to teď mně.“

„Nechám tedy osedlat koně.“

„Koně také nemáš. Nepatří ti ani to, co máš na sobě. Mohl bych tě nechat svléknout donaha a vypráskat ze vrat. Což by byla sice trochu potíž, protože tu žádná vrata nejsou. Tak bych tě musel jenom vypráskat. Ale nestojím o tvoje prochcané smrduté šaty. A teď už mi konečně táhni z očí!“

„Toho budeš ještě litovat!“ zmohl se Krejza aspoň na výhrůžku. Otočil se a vrávoravým krokem vyšel ze síně.

„Dohlédni na to,“ obrátil se Ondřej na Jaroše, „aby odešel tak, jak je. Ani kozí bobek si neodnese.“

„Spolehni se, pane. Možná by se patřilo vyprovodit ho pár ranami holí.“