Ann Granger 

Svědectví oběšence 

Originální název: The Testimony of the Hanged Man 

Vydáno u Headline Publishing Group, London 2014 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2020 Ann Granger 

Translation © Michaela Martinová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0957-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-0958-2 (mobi)

Kapitola první 

Inspektor Benjamin Ross 

„Francise Appletona jsem poprvé spatřil téměř před čtyřiceti lety, když jsme oba studovali na Oxfordu,“ řekl James Mills. „Vzpomínám si, že byl nezvykle teplý jarní den a já se procházel u řeky Cherwell nedaleko Magdalen Bridge. Bylo tam spousta dalších lidí, kteří si užívali slunečních paprsků, procházeli se po loukách v okolí univerzity stejně jako já a kolem proplouvala pestrá sbírka plavidel – veslice, pramičky a tak dále. Někteří veslaři si počínali obratněji než jiní.“

Mills se odmlčel, pohled se mu zamlžil a zaostřil na nějakou scénu z dob dávno minulých. Malým okénkem pronikalo dovnitř jen málo světla a díky svíčce, která mihotavě hořela na stole, poskakovaly naše stíny po stěnách jako nějaká fantastická stvoření. Od té doby, co jsem ho naposledy viděl na lavici obžalovaných u soudu v Old Bailey, ve vězení zhubl. Pořád to ale byl urostlý muž, na svých šedesát let značně statný.

Doufal jsem, že kat zítra svou práci nezpacká. Nerad jsem si představoval Millse, jak visí, kope nohama a chrčí, zatímco z něj pomalu vyprchává život. Newgateský kat Calcraft byl pověstný vysokým počtem poprav, které vykonal, a dlouhými smrtelnými mukami odsouzenců. Pokud by mu byla práce svěřena, nemohl jsem si dělat velké naděje, že Millsův konec bude rychlý a bezbolestný. Slyšel jsem zprávy o tom, že Calcraft tahal odsouzence za nohy, aby vše urychlil. On sám nejspíš takové chování zdůvodňoval tím, že vězni prokazuje laskavost. Já jsem na to ovšem měl svůj vlastní názor.

Nebyl to jediný důvod, proč jsem toho večera s velkou nechutí splnil svoji povinnost a navštívil věznici Newgate. Zápach vězení ze sebe vždycky smyjete až za pár dní. Dokáže prostoupit vším. Nakyslost nemyté člověčiny, mastný smrad z toho, co se vaří ve velkých kotlích, zatuchlost vzniklá nedostatkem větrání, a především specifický pach zoufalství. To všechno vám pronikne do oblečení, kůže i vlasů. Dokonce i poté, co se umyjete a vyperete si šaty, přetrvává to v mysli. Zápach a atmosféra cely odsouzených na smrt, kde jsem seděl s Millsem, byly ještě zlověstnější a nepříjemnější. Jako by s námi seděla sama Smrt ve svých tlejících hadrech a při hovoru se na nás děsivě šklebila.

Mills sebou trhl a obrátil svoji pozornost zpátky k ponurému prostředí. „Posloucháte mě, inspektore?“ zeptal se nedůtklivě.

Ujistil jsem ho, že ano, a požádal ho, aby ve svém vyprávění bez zbytečných průtahů pokračoval.

„Ano, jistě,“ přitakal Mills s neveselým úsměvem. „Chtěl byste být zpátky doma se svojí ženou – předpokládám, že nějakou máte – a rodinou. Sedět u vlastního stolu, co?“

Skoro jsem odsekl, že by mi doma bylo opravdu dobře, kdybych na jeho žádost neseděl na tomhle mizerném místě. Ale neřekl jsem to, protože Mills mě svým klidným chováním jaksi uváděl do rozpaků. Já jsem odtamtud mohl odejít – on ne. Viděl, že jsem zneklidněl, a vrátil se ke svým vzpomínkám.

„No, to je jedno. Kde jsme to skončili, inspektore Rossi? Vyprávěl jsem vám, jak jsem se seznámil s Appletonem. Byl jsem u řeky a bezstarostně si užíval hezkého dne. Vtom se zpod mostu vynořila pramice, u jejíhož bidla stál mladík, kterého jsem v té době neznal. Byl zhruba stejně starý jako já, asi dvacetiletý, plavovlasý a atletické postavy. Přiznávám, že jsem věnoval větší pozornost jeho pasažérce. V loďce seděla neobyčejně hezká dívka a smála se na něj. Měla na sobě bílé mušelínové šaty s poměrně hlubokým výstřihem, jak si vzpomínám. Bylo to ještě před tou ošklivou módou, co přišla později a zabarikádovala ženy za hradbu krinolín. Tenkrát nosily šaty se sukněmi půvabně vlajícími přes vrstvy spodniček, které při chůzi velmi rozkošně šustily. Měla dlouhé bílé rukavičky a na hlavě klobouk z italské slámy s širokou krempou a modrými stuhami, který jí chránil tvář před sluncem. Obličej schovaný pod ním lemovaly tmavé kadeře. Měla také slunečník. Troufám si tvrdit, že to nebyla žádná dáma – spíš jedna z mnoha městských paniček lehčích mravů a pochybné morálky. Takových bylo tehdy v Oxfordu dost a řekl bych, že stále je. Přes všechny ty bílé šaty a rukavičky se nevázaně smála, vrhala na něj uličnické pohledy a točila tím slunečníkem – vidím to jako dneska! Culil se na ni jako námořník při vycházce na pevninu. Záviděl jsem mu.“

Muž se znovu odmlčel a zasmál se. „Ji už jsem nikdy neviděl, což je větší škoda. Appletona jsem zahlédl až o pár dní později, jak spěchá po Broad Street – šel pozdě na nějakou přednášku – a sám. Student, který šel se mnou, ho poznal a zavolal na něj. Představil nás, a tak jsem se oficiálně seznámil s Francisem Appletonem. Byl to můj smolný den.“

„A teď jste mě požádal, abych sem dnes večer přišel, abyste mi i v téhle pozdní fázi řízení řekl, že jste to nebyl vy, kdo ho loni o svátku svatého Michala zavraždil tak otřesným způsobem – a já jsem zatkl nesprávného člověka!“

„Ale ne, inspektore Rossi,“ zvedl Mills ruku na protest, „to v žádném případě. Zatkli jste správného muže. Přiznávám se, že jsem mu podřízl hrdlo řeznickým nožem, stejným, kterým jsme předtím porcovali michalskou husu, kterou jsme si nechali donést z vývařovny. Studené zbytky jídla ležely na stole. V záchvatu vzteku jsem nejdřív popadl nůž a bodl ho do krku. To ho však nezabilo, a tak jsem pokračoval – znáte to, když musíš, tak musíš. Několikrát jsem ho sekl do průdušnice, zatímco mu v hrdle klokotalo, zmítal sebou a ze rtů se mu řinuly krvavé bubliny pěny. Nakonec jsem přetnul tepnu a bylo to. Kdo by si pomyslel, že zabít člověka bude tak těžké? Ach ano, jsem vrah a ráno se vydám na krátkou cestu z téhle cely odsouzenců na šibenici tady v Newgate. Pokud vím, popraviště postavili na dvoře, uvnitř vězeňských zdí, a ne venku na ulici. Je to tak?“

„Je to tak. Jste mezi prvními, kteří těží z nedávného rozhodnutí vlády, že se již nebude věšet na veřejnosti.“

Když jsem se blížil k věznici, zaujala mě absence černě natřených zábran, které se dříve stavěly den před popravou, aby udržovaly pod kontrolou dav, který se přišel podívat na hrůzné představení. Chyběli také dychtiví návštěvníci, kteří obvykle přicházeli dříve, aby si zajistili nejlepší místa, a strávili noc popíjením a hraním. Byl jsem si však jistý, že až oblohu rozjasní svítání, před branami se stejně shromáždí početný dav. I když lidé celý proces neuvidí na vlastní oči, přiláká je tam vědomí toho, co se děje za zdmi věznice. Počkají, až někdo vyjde ven a přibije na bránu oznámení o vykonané popravě, a pak nejspíš sborově zvolají: „Hurá!“ Zajímalo mě, jestli kat Calcraft zlepší svoji techniku, když už nebude mít publikum. Měl bezesporu sklony ke komediálnosti a diváci vždycky rádi viděli, jak oběť na konci provazu divoce kope nohama.

„Těží?“ Mills se na mě pobaveně podíval.

Ke své nelibosti jsem tušil, že můj obličej prozrazuje můj zmatek. „Odpusťte mi,“ řekl jsem strnule, „zvolil jsem nevhodné slovo. Chtěl jsem říct, že se vyhnete pohledu na bučící lůzu.“

„Jste velmi zdvořilý chlapík, Rossi,“ přikývl Mills blahosklonně, ale pak se zamračil. „Krátce poté, co jsem sem přišel, byl venku před zraky veřejnosti oběšen odsouzenec. To bylo v květnu. Slyšel jsem, jak dav řve nadšením. Dokonce jsem je slyšel zpívat.“

„To byl Barrett, oběšený za účast na bombových útocích v Clerkenwellu,“ odpověděl jsem. „Venku byl asi dvoutisícový dav, takže se nedivím, že jste ten hluk slyšel až sem.“

„Ach, ano, Barrett, ten fenián. Zabil dvanáct lidí, o kterých nic nevěděl a kteří mu osobně nic neudělali. Já jsem zabil jen jednoho, který mi velmi ublížil…“ Mills se na mě usmál, ale jeho oči zůstaly chladné. „Samozřejmě se mi ulevilo, že nebudu mít opilé, páchnoucí publikum, které by souhlasně vyřvávalo, až budu tančit na šibenici.“

Opřel se o zeď. „Dneska jsem slyšel, jak staví popraviště, spoustu řezání a bušení kladivem. Ten rámus pronikal zdmi a troufám si říct, že ho tady slyšeli všichni. Večer mě navštívil vězeňský kaplan – velmi nudný chlapík. Pořád dokola mlel něco o pokání. Řekl jsem mu, že jsem se vyzpovídal a nechápu, proč se musím ještě kát! Trval na tom, že bych měl. Tak jsem mu řekl, že jediné, čeho co nejsrdečněji lituju, je to, že jsem svoji důvěru a peníze vložil do rukou člověka, kterého jsem považoval za svého nejbližšího a nejstaršího přítele. Člověka, o kterém by mě nikdy ani nenapadlo, že by mě mohl podvést, zničit můj majetek a dobré jméno, zostudit moji ženu a děti, nechat je bez prostředků…“

Začínal být rozrušený. Od mého příchodu až do téhle chvíle byl nepřirozeně klidný. Mohu vám říct, že mě jeho předchozí zdánlivý klid vyvedl z míry mnohem víc než tohle. Jiné v jeho situaci jsem viděl zuřit a blábolit nesmyly. On však působil naprosto uvolněně. Pocítil jsem ke kaplanovi jistý soucit.

„Takže,“ řekl jsem popuzeně, „proč jste mě donutil táhnout se přes celý Londýn a připravil mě o večeři? Abych si vyslechl tohle přiznání? Nepotřeboval jsem potvrzení z vašich vlastních úst. Jsem si jistý, že jste vinen, a byl jsem si tím jistý od chvíle, kdy jsem vás zatkl.“

Mills se znovu uvolnil a zvedl ruku, čímž zarazil moje protesty. „Je mi líto, že jste zmeškal večeři. Ptali se mě, jestli mám nějaký zvláštní požadavek, co se týká posledního jídla, ale řekl jsem jim, že nemám chuť k jídlu a že chci pouze dobrou, silnou kávu – a tu mi taky přinesli. Možná jsem měl požádat o slaný koláč s hovězím a předložit vám ho. Řekl jsem jim však, že mám poslední přání, a to aby vám poslali vzkaz s prosbou, abyste byl tak laskav a přišel za mnou, protože vám musím něco říct. Bohužel jsem nemohl přijít já za vámi. Jsem vám zavázán, že jste sem vážil cestu.“

„Tak se do toho dejte!“ vyštěkl jsem. Měl jsem podezření, že v mrhání mým časem spatřuje jistou pomstu. Sice chabou, ale ve své situaci nemohl udělat o moc víc.

Mýlil jsem se.

Jeho chování se opět změnilo, najednou byl rázný a věcný. „To, co člověk prohlásí na smrtelné posteli, když ví, že se blíží jeho konec, je u soudu přípustné jako důkaz, nemám pravdu?“

„S tím jsem se ještě v žádném případě, kdy jsem byl zatýkajícím policistou, nesetkal. Ale slyšel jsem o tom,“ odpověděl jsem opatrně. „Předpokládám, že by to bylo za zvláštních okolností. Nejsem právník. Nejspíš záleží na tom, o jaké prohlášení se jedná, jestli je učiněno před svědky a jestli je člověk, i když umírá, při smyslech a neblouzní…“

„Jsem při smyslech a neblouzním. Chci vám říct, že jsem se stal svědkem vraždy.“ Opět zvedl ruku, aby zabránil dalšímu hněvivému výbuchu z mojí strany. „Ne, ne té, kterou jsem spáchal. Viděl jsem, jak někdo jiný spáchal vraždu. Tehdy jsem o tom nikomu neřekl, protože se mi to nehodilo do krámu, ale pořád mi to leží v hlavě.“ Odmlčel se a zamračil se. „Říkejte tomu třeba svědomí. Cítím, že bych vám o tom měl povědět, abych uvedl věci na pravou míru. Ano, to je lepší způsob jak to vyjádřit.“

„Pokračujte,“ vyzval jsem ho, aniž bych skrýval nedůvěru. Pořád se mohlo jednat nějakou formu pomsty. Věděl, že mě zvědavost donutí vyptávat se dál. Bylo možné, že nechtěl ani tak ulehčit svojí mysli, jako spíš potrápit tu mou. „Kde a kdy k té vraždě došlo?“ dožadoval jsem se. „Kdo byl vrah? Kdo byl obětí?“

„Prosím vás o trpělivost, Rossi. Možná mi nevěříte, ale vynaložil jsem nemalé úsilí, abych zůstal v nynější tíživé situaci klidný, protože si přeju, abyste to, co vám chci říct, považoval za prohlášení na smrtelné posteli. Pravda, sedím u tohohle stolu a neležím tamhle na tom odporném kavalci. Také jsem na svůj věk v dobrém zdravotním stavu. Přesto mě prosím považujte za umírajícího. Ráno jdu na šibenici, takže to vyjde nastejno.“

Vězeň se otřásl, jak by chtěl tu děsivou představu vyhnat z hlavy. „Přál bych si, abyste to, co říkám, bral vážně, Rossi. Sepíšete to a já to podepíšu, jak se to u výpovědí učiněných policistovi sluší a patří.“

Přiznávám, že na mě jeho vážnost zapůsobila. Nevěděl jsem jak zareagovat. „Dobrá,“ bylo jediné, na co jsem se zmohl, i když jsem si říkal, jestli jsem se se svým slibem neunáhlil.

To bylo všechno, co chtěl slyšet.

„Tak začněte,“ přikázal mi a přistrčil ke mně list papíru, nádobku s inkoustem a pero, které – jak jsem si teď uvědomil – tam ležely připravené právě k tomuto účelu. „Já, James Mills, plně při smyslech a vědom si toho, že se ráno setkám se svým Stvořitelem, prohlašuji –“ Náhle se zarazil a zamračil se. „Musí tu být svědek. Ať přijde dozorce.“

Přivolal jsem dozorce, který čekal za dveřmi. Myslím, že poslouchal přes mříže, protože když vstoupil, jeho tvář prozrazovala dychtivou zvědavost.

„Pozdě odpoledne patnáctého června dvaapadesátého roku jsem se vracel sám na koni z obchodního jednání v Putney,“ pokračoval Mills. „Bylo úterý. Vidíte, to datum se mi vrylo do paměti! Jel jsem přes vřesoviště, což může být osamělé místo. Kriminální živly, které se tam dříve vyskytovaly, ho před šestnácti lety ještě úplně neopustily, takže jsem měl oči otevřené pro případ, že bych narazil na nějakého zloděje nebo tuláka. Přesto se tam za dobrého počasí obvykle pohybuje dost slušných lidí, kteří si vyrazí na procházku nebo tamtudy cestují jako já. Předtím, cestou na schůzku, jsem dokonce zahlédl honáka, který hnal dobytek směrem k metropoli na porážku do Smithfieldu. Ale červnové počasí je nevyzpytatelné. Toho dne bylo dusno a bezvětří, ale když jsem se potom vydal na cestu domů, ke vší smůle se náhle strhla letní bouře. Nebe se otevřelo a spustil se prudký liják doprovázený silným větrem a neustávajícím hromobitím. Vřesoviště bylo opuštěné. Všichni ostatní cestující už si našli úkryt a já věděl, že musím udělat totéž. Nic jiného mi nezbývalo, jinak bych riskoval, že se mi splaší kůň. Nejbližší útočiště poskytoval shluk stromů kousek opodál, tak jsem to otočil tím směrem.

Ukázalo se, že je to malý lesík. Sesedl jsem na jeho okraji a vedl koně pod větvemi. Ty nám však moc ochrany neposkytly. Pak jsem si všiml, že kousek přede mnou, za stromy, stojí dům. Přivázal jsem koně k vhodné větvi a vydal se pěšky k tomu místu v naději, že se ukáže, že je to hostinec, protože jsem si spočítal, že nejsem daleko od silnice do Portsmouthu. Pokud ano, vrátil bych se pro svoje nebohé zvíře a schovali bychom se tam. Byl to však soukromý dům a podle toho, jak vypadal, jsem odhadoval, že pochází z počátku minulého století. Měl nízko posazené okapy a malá okna. Když nepršelo kolmo dolů, z komína vycházely v nepravidelných intervalech malé obláčky kouře, jinak musel déšť oheň téměř uhasit. Obloha potemněla – ne proto, že bylo pozdě, ale kvůli počasí – a všude kolem panovala ponurá atmosféra. V místnosti v přízemí se rozsvítila lampa. Přistoupil jsem ke dveřím a nejprve jsem zabušil klepadlem u hlavního vchodu. Nikdo mi však neotevřel a já jsem předpokládal, že mě v hluku bouřky nikdo uvnitř neslyšel. Tak jsem se vydal k osvětlenému oknu a nahlédl dovnitř.“

„Musíte chvilku počkat, nestíhám to zapisovat,“ požádal jsem ho. Psal jsem, jak nejrychleji jsem dovedl, ale světlo svíčky bylo slabé a inkoust špatně namíchaný. Hrozilo, že půlku vyprávění zakryjí kaňky.

Mills poslouchal, jak mu předčítám, co jsem si zatím zapsal, a spokojeně přikyvoval.

Dozorce, přivolaný jako svědek, ztěžka oddechoval, zcela fascinován vězňovým vyprávěním.

„Nahlédl jsem do malého obývacího pokoje s nízkým stropem a přiznanými trámy tak, jak se to dělávalo dřív. Byl pohodlně zařízený. Vzpomínám si, že po mojí pravici stály u stěny stojací hodiny a v krbu hořel oheň.“

„Bouřka,“ přerušil jsem ho, „obvykle následuje po horkém a dusném počasí, o jakém jste se zmínil, než se spustil déšť. Přesto tam hořel oheň?“

„Hlásím jen to, co jsem viděl!“ odsekl Mills nedůtklivě.

„Ano, hořel tam oheň. Déšť si skutečně hledal cestu komínem a plameny se mihotaly, rostly a pak zase téměř uhasínaly. Nezapomeňte, prosím, že oheň nebyl jediným zdrojem světla. Na malém stolku stála také petrolejka. To její záře venku upoutala můj pohled. Věřte mi, že všechno uvnitř jsem rozeznával docela zřetelně. To je důležité. Viděl jsem, co jsem viděl, a nepředstavoval jsem si to.“

„A co jste tedy viděl?“ zeptal jsem se. „Jestli to nezkrátíte, dojde mi papír.“ Ale navzdory ostrým slovům už jsem byl vtažen do děje. Měl jsem pocit, jako bych stál na tom větrem bičovaném vřesovišti. Slyšel jsem syčení deště pleskajícího o vyprahlou půdu a tiskl jsem tvář k mokrým okenním tabulkám. Co mohl vidět tak strašného, že nedokázal čelit smrti, aniž by ulevil svojí mysli?

Nezdálo se, že by ho moje netrpělivost nějak vyvedla z míry. Věděl, že má na háčku svoji rybu – mě – a právě ji navíjí na vlasec.

„Viděl jsem postaršího pána dřímajícího v křesle. Měl bílé vlasy a o područku křesla se opírala hůl. Oheň nepochybně zapálili kvůli němu. Zaklepal jsem na okno s nepatrnou nadějí, že ho probudím. Potom, když jsem tam tak stál a přemýšlel, co mám dělat, se dveře pokoje náhle otevřely a dovnitř vešla mladá žena. Doufal jsem, že někdo přijde, možná služebná, aby přiložila do ohně. Ale tohle byla mladá dáma. Nebyla to žádná služka, tím jsem si jistý. Byla to pohledná dívka kolem dvacítky v šatech tmavé barvy, fialové nebo purpurové. Měly krajkový límec a manžety. Vlasy měla natočené do prstýnků, což bylo v té době velmi módní, jak si možná sám vzpomínáte. Chvíli stála v otevřených dveřích a dívala se na spícího starého pána. Pak zamířila ke krbu.

Možná se přišla podívat, jestli oheň stále hoří. Ale když vstoupila do pokoje, pár minut stála před křeslem starého muže a pozorovala ho. V její tváři nebyla ani stopa po starosti či náklonnosti, Rossi, to mi můžete věřit. Její výraz spíš prozrazoval jistou zatrpklost. Překvapilo mě to a zároveň šokovalo. Jenomže když vám déšť stéká za krk, není to nic příjemného, a tak jsem znovu zvedl ruku, abych zaklepal na okenní tabuli. Doufal jsem, že ji moje tvář nahlížející dovnitř moc nevyděsí. Kdyby vykřikla, stařík by se s leknutím probudil a bylo by z toho velké pozdvižení. Než jsem však stačil zaklepat, náhle se pohnula, tak odhodlaně, jako by se už rozhodla. Přešla k dalšímu křeslu, které stálo poblíž, a zvedla polštář. Myslel jsem si, že chce starému muži udělat větší pohodlí, a zadržel jsem ruku, abych jí na to poskytl čas. V tu chvíli jsem si neuvědomil, jakou dělám chybu.“

Mills se odmlčel. Dozorcův chraplavý dech se zdál nepřirozeně hlasitý. Dopsal jsem posledních pár slov a kývl na něj na znamení, že má pokračovat.

„Velmi rozvážně a opatrně položila ten polštář starému muži na obličej,“ dodal Mills sklíčeně, „a udusila ho.“

„Safra…“ zaskřehotal dozorce.

„Jste si tím jistý?“ zeptal jsem se.

„Stejně jistý, jako že si kat právě teď, když spolu mluvíme, procvičuje uzly. Oběma rukama přidržela polštář, nakonec ho zase zvedla a sklonila se nad ním, aby se přesvědčila, jestli ještě dýchá. Dokonce natáhla holou dlaň a podržela mu ji před nosem a ústy, aby cítila jeho dech.“

„Nebránil se?“

„Pochybuju, že věděl, co se děje. Když na polštář poprvé přitlačila, maličko zvedl ruce. Udělal jedno nebo dvě chabá gesta a pak bylo po všem.“

„A vy? Neudělal jste nic, abyste tomu zabránil?“ podivil jsem se.

Pokrčil rameny. „Hrůzou jsem zůstal jako zcepenělý. Ostatně, jak bych mohl nějak zakročit? Stál jsem venku v bouři.“

„Mohl jste křičet, praštit do okna vší silou, případně ho rozbít.“

Mills podrážděně mávl rukou. „Ano, ano, po bitvě je každý generál. Zpětný pohled je úžasná věc. Ale všechno se to seběhlo tak nečekaně, tak náhle a tak rychle… Byla to ta poslední věc na světě, kterou bych očekával. Do slušného domu člověk nevstoupí připravený na to, že bude svědkem vraždy! Kdybych jen tušil, co má v úmyslu, dal bych jí svoji přítomnost bez otálení najevo, jak říkáte.“

Přikývl jsem na souhlas. Mills se nadechl a pokračoval.

„Spokojená, že je práce hotová, rychle odešla z místnosti. Když předtím vešla dovnitř, nechala dveře otevřené, ale teď je za sebou zavřela. Její oběť zůstala sama, až na diváka toho všeho, mě, stále přitisknutého k mokré okenní tabuli, jako bych k ní přimrzl. Hlava starého muže se natočila ke straně. Jedna ruka klesla vedle křesla a srazila hůl, která o něj byla opřená. Byl mrtvý, Rossi, a já byl v pěkné bryndě.“

„Mohl jste se vrátit ke koni, nasednout a jet zburcovat nejbližší sousedy.“

„To jsem chtěl, přísahám. Běžel jsem zpátky k místu, kde jsem nechal koně, vytáhl jsem to ubohé zvíře z toho malého úkrytu, kam jsem ho schoval, a vyškrábal se do sedla. Ale jak jsem v bouři hledal nějaké útočiště a nejspíš také šokem z toho, čeho jsem byl svědkem, byl jsem úplně dezorientovaný… Musel jsem jezdit v kruzích, a když se mi nakonec přece jen podařilo vyrovnat směr, ocitl jsem se skoro u řeky, než jsem spatřil věž kostela svaté Marie, obchody a domy.“

„Přesto jste mohl vyhlásit poplach nebo vyhledat policii.“

„Vy tomu nerozumíte, Rossi. Během jízdy jsem měl čas přemýšlet o tom, co by se mohlo stát, kdybych vzbudil rozruch. Začněme tím, že v okolí má domy řada zámožných lidí a ti nechtějí být obtěžováni něčím tak nepříjemným, jako je vražda! Takže by nebylo snadné zaklepat na dveře a někomu to říct. Nebyl jsem si jistý, na koho se obrátit.“

„Na metropolitní policii!“ vybafl jsem na něj. „Chápu, že v Putney jste možná žádného policistu nenašel, ale proboha, člověče, vždyť jste dojel k mostu! Stačilo přejet na druhý břeh a oznámit to prvnímu důstojníkovi, na kterého byste narazil.“

„Z vašeho podání to zní tak jednoduše,“ ohradil se Mills rozzlobeně. „Řekněme, že bych našel strážníka – na obou stranách mostu. Pořád by tu byly otázky, zdržení. Požádali by mě, abych se s nimi vrátil na místo činu. Nemohl bych si být jistý, že ho hned zase najdu. Mohli by si myslet, že je vodím za nos. A i kdybychom nakrásně dům našli – a starý pán byl mrtvý –, co potom? Další otázky. Další zdržování. Co kdyby požádali mého obchodního partnera z Putney, aby se za mě zaručil? Nakonec by se celá ta nešťastná záležitost dostala do novin a novináři by si přišli na své! Tábořili by u mých dveří a dožadovali se mého očitého svědectví. To jsem nemohl dopustit. Obchodní záležitost, kvůli níž jsem jel do Putney, byla velmi choulostivé povahy. Nemohl jsem přiznat, že jsem tam byl.“

Vyměnili jsme si s dozorcem pohledy. Myslím, že jsme byli zajedno. Mills se do Putney nevydal na obchodní návštěvu, ale na milostnou. Zdálo se, že se mu vždycky líbily hezké ženy. Dáma, kterou v Putney navštívil, byla nepochybně vdaná, dost možná za někoho významného. Millsova poznámka o bohatých lidech, kteří mají v okolí domy a nechtějí být obtěžováni vraždou, byla pronesena s ohledem na jednu konkrétní domácnost.

„Ten starý muž byl mrtvý. Nemohl jsem ho oživit. Musel jsem myslet na sebe…“ prohlásil Mills vzdorovitě, jako by mi četl myšlenky.

„A teď si přejete, abych vyšetřil vraždu, která se stala před šestnácti lety? Smrt toho džentlmena byla možná předmětem vyšetřování už tenkrát.“

Zavrtěl hlavou. „Nějakou dobu jsem pak pozorně sledoval noviny. Kdyby se takový případ vyšetřoval, tisk by ho z pochopitelných důvodů bedlivě sledoval. Smrt toho starého muže musela být prohlášena za úmrtí z přirozených příčin – ať už jakéhokoli druhu – a tato skutečnost byla uvedena v úmrtním listu.“

„O to obtížnější je vyšetřovat to nyní,“ podotkl jsem.

„Skutečnost, že se ta informace nedostala do tisku, a absence oficiální zprávy ještě nemusí nic znamenat. Ale řekněme, že o smrti tehdy rozhodl profesionál – lékař nebo koroner. To je docela dobře možné. Pak musí být, pokud je ještě naživu, připraven uznat, že udělal chybu nebo že se jí mohl dopustit. Proč by měl? Co když bude trvat na tom, že k pochybení nedošlo? Na vykopání těla je už příliš pozdě, i kdyby se podařilo získat příkaz. A hlavně, komu na tom ještě po tak dlouhé době záleží?“

Millsův úsměv byl tentokrát přímo vlčí. „Myslel jsem si, že policii, milý Rossi.“

Povzdychl jsem si. „Máte adresu toho domu?“

„Samozřejmě že ne!“ rozkřikl se na mě. „Bylo to uprostřed Putney Heath, blízko velkého háje. Postavili ho, hádám, tak před sto dvaceti lety. Popsal jsem vám ho, jak nejlépe dovedu.“

„A očekáváte, že ho najdu?“

„Sdělil jsem vám datum úmrtí,“ opáčil Mills. „Znáte přibližnou polohu. Proboha, člověče, vy jste detektiv! Copak vám musím říkat, co máte dělat? Dům byl starý, možná v něm kdysi býval hostinec, ale v té době už jistě sloužil jako rodinný dům nějakého džentlmena. Možná prosperujícího podnikatele z města, který už se odebral na odpočinek? V každém případě byl pokoj pěkně zařízený. A ta dívka byla mladá dáma…“

Dozorce vyprskl smíchy. „To je mi ale mladá dáma! Vždyť toho staříka zadusila polštářem!“

Mills ho zpražil pohledem a otočil se ke mně. „Teď ten dokument podepíšu. Vy ho podepište taky, Rossi, a tenhle chlapík,“ ukázal na dozorce, „jako svědci.“

Všichni jsme podepsali.

„Můžete jít.“ Mills zněl najednou unaveně. „Sdělil jsem vám, co jsem měl na srdci, a očistil svoje svědomí. Teď už je to na vás.“

Vstal jsem, složil výpověď a zastrčil ji do bezpečí náprsní kapsy. „Chtěl byste ještě něco? Třeba nějakou knihu?“

„Ne, ne,“ zavrtěl Mills hlavou. „Snad jen ještě trochu kávy, pokud je to možné.“ Podíval se na mě. „Nechci usnout,“ dodal, „ne teď. To udělám už brzy.“ Odmlčel se. „Kromě toho mě pořád hlídá.“

„Musím vás hlídat!“ odsekl dozorce uraženě. „Je to moje práce. Chlapi jako vy se snaží švindlovat a vyhnout se katovi.“ Obrátil se ke mně a vysvětlil: „Když je nikdo nehlídá, mlátí hlavou do zdi nebo si roztrhnou košili, aby si udělali provaz a oběsili se.“

„Ne vy,“ namítl Mills a ukázal na dozorce. „On.“ Ukázal na protější stěnu.

„Zešílel,“ pošeptal mi dozorce a špinavým ukazováčkem si poklepal na čelo. „To se tady stává, víte.“

Ale já jsem věděl, o kom Mills mluví.

„Přineste mu ještě trochu kávy,“ požádal jsem dozorce tichým hlasem a on přikývl.

„Ach, Rossi!“ ozval se Millsův hlas, když jsem se chystal vyjít z cely. Zastavil jsem se a otočil. „Ten dům měl jednu takovou zvláštnůstku, právě jsem si na to vzpomněl. Měl na komíně připevněnou korouhvičku. V bouři se točila dokola. Měla tvar zvířete, podle mě běžící lišky s ocasem nataženým dozadu.“

Dozorce zavřel dveře a zamkl je. Tázavě se na mě podíval.

„A co s tím vším, pane?“

„Musím okamžitě mluvit s ředitelem věznice,“ odpověděl jsem.

„Bůh s vámi, pane Rossi, ředitel je doma a nejspíš sedí u večeře nebo už je po jídle a dává si skleničku brandy.“

„Přesto ho musím vyrušit. Musím mu to říct hned, ještě dnes večer. Zítra už bude pozdě.“

„Ano,“ souhlasil dozorce a moudře přikývl, „to bude.“

Kapitola druhá 

Ředitel byl skutečně doma, a jako by mé vyrušení v tuto pozdní hodinu nebylo už tak dost trapné, seděl s hosty u večeře. Dospěli do fáze, kdy se dámy odebraly probrat nejnovější klepy a pánové odpočívali u portského a doutníků. V tu chvíli jsem se tam celý rozcuchaný přiřítil a dožadoval se, abych s ním mohl mluvit. Musím mu přičíst k dobru, že souhlasil, že mě na deset minut přijme ve své pracovně.

A tak teď přede mnou seděl v zářivě bílé naškrobené košili s manžetami a v bezvadném černém fraku, v obličeji rudý, protože spořádal mnoho dobrého jídla a vína a protože si v chladném zářijovém večeru mohl dovolit ten luxus zapálit oheň. Kolem něj se vznášela vůně doutníkového kouře. Vzpomněl jsem si na příběh Charlese Dickense Vánoční koleda, oblíbenou četbu mojí ženy Lizzie. Nebylo sice to správné roční období a neměl na hlavě posazený cesmínový věnec, ale ve všech ostatních ohledech jsem si nemohl nevzpomenout na ducha současných Vánoc.

A pak jsem tam byl já, duch minulých a budoucích Vánoc v jednom, a mluvil jsem o staré vraždě a plánované popravě.

Vyslechl mě, vzal si Millsovu výpověď a přečetl si ji. Pak ji s povzdechem odložil. „Drahý příteli,“ řekl, „zdá se, že jste měl velmi těžký večer. Dáte si skleničku brandy?“

„Jste velmi laskav,“ odpověděl jsem sklesle, „ale musím odmítnout. Přijdu domů dost pozdě i bez toho, abych byl cítit brandy.“

Uchechtl se. „Podívejte se, inspektore Rossi, udělal jste dobře, že jste mě na to upozornil. Ale teď vás vyzývám, abyste se vrátil domů ke svojí ženě, k tolik odkládané večeři a do postele a celou tuhle záležitost vypustil z hlavy. Upřímně řečeno, už se s tím nedá nic dělat.“

„Ráno by měli Millse znovu vyslechnout,“ namítl jsem.

„Převézt ho s ostrahou do Putney, aby nám pomohl najít ten dům…“

Ředitel mávl pěstěnou rukou. „Drahý příteli, žádný dům neexistuje a ten muž nebyl svědkem žádné vraždy. Co to říkal starý dobrý doktor Johnson? Že když člověk ví, že ho za čtrnáct dní pověsí, úžasně to soustředí jeho mysl? Zdá se, že to rozhodně podnítilo Millsovu představivost.“

Zaprotestoval jsem.

Zakroutil hlavou. „Podívejte, Rossi, tenhle vězeň, Mills, má být oběšen už zítra ráno. Možná se mu až dosud dařilo hrát divadlo a skrývat veškeré obavy, ale teď už ta chvíle téměř nastala. Realita soustředila jeho mysl. Je připraven udělat cokoli, aby tu strašnou událost oddálil. Získat pár hodin, pár dní… Může se to zdát málo, ale ne pro člověka v jeho situaci.

Předpokládejme, že by místo tohoto prohlášení, které učinil v cele odsouzenců, Mills před šestnácti lety jako svobodný muž s čistým štítem přišel na nejbližší policejní stanici a nahlásil to, co nyní tvrdí, že viděl v Putney. Jistě mi dáte za pravdu, že i tehdy by každý policista v první řadě zjišťoval, co je to za člověka, který vznesl tak podivné a závažné obvinění. Stručně řečeno, je svědek důvěryhodný? Je bezúhonný? Je vážený a úspěšný ve svém oboru? Myslí mu to jasně? Je pravděpodobné, že bude mluvit nebo jednat neuváženě? Pouze kdyby se domnívali, že existuje nějaký důvod mu věřit – a nepovažovat ho za opilého, šíleného nebo za někoho, kdo jedná ze špatného úmyslu –, teprve pak by se na vyšetřování vynaložily policejní prostředky a veřejné peníze. Nemám pravdu?“

„Máte,“ přisvědčil jsem neochotně.

„Jak byste tedy – dnes večer – odpověděl na tyto otázky ohledně vraha Millse? Je důvěryhodný?“

„Rozumím vašim argumentům, pane,“ opáčil jsem.

„Možná bych se měl zdráhat věřit jeho slovům. Ale nemohu přehlížet žádného svědka, který mi řekne o vraždě.“

„A já s tím nemohu v tuto večerní hodinu obtěžovat ministra vnitra!“ Hrozivě na mě zamával výpovědí. „Je to výmysl zoufalého člověka. Vaše touha být důkladný vám slouží ke cti, inspektore Rossi. Ale mám zkušenosti s lidmi, kteří se chystají na šibenici. Samozřejmě že propadají panice. Jsou jako tonoucí. Zmítají se a chytají se jakéhokoli křehkého stébla, které jim pomůže udržet se nad hladinou a naživu. Věřte mi, milý Rossi, není co řešit a není co vyšetřovat.“

Možná viděl, že mě stále ještě nepřesvědčil, protože se naklonil dopředu a vážně pokračoval: „Mills je chytrý chlapík. V posledních týdnech jsem ho trochu poznal a je to zajímavá osobnost. Člověk by si myslel, že je to ten poslední muž, který by se ocitl v současné situaci. Také vy, Rossi, jste ho poznal během vyšetřování jeho zločinu a soudního procesu. Ale jde o to,“ varovně zvedl prst, „že stejně tak on poznal vás!“

To byla pravda. Cítil jsem, jak rudnu. Ředitel se opřel, aby rozvinul svoji teorii, a pravou rukou mávl do vzduchu v kouzelnickém gestu. „‚Ross je svědomitý chlapík,‘ říká si Mills, když sedí v cele odsouzenců. ‚Když mu řeknu tuhle smyšlenou báchorku a zaonačím to tak, aby zněla věrohodně, bude cítit povinnost s tím něco udělat a bude se snažit oddálit moji popravu.‘ A měl pravdu. Udělal jste pro to, co jste mohl, a tu jeho historku mi přinesl. Já jsem zase splnil svoji povinnost a přečetl jsem si ji. Není tomu tak?“

Cítil jsem, že mě tváře pálí ještě víc, a doufal jsem, že to přičítá ohni v krbu. Ale samozřejmě věděl, že má pravdu. Mnoho chytrých podvodníků – nebo vrahů – se snažilo najít u vyšetřujícího policisty slabinu, kterou by mohli využít. Moje sebedůvěra rychle klesala k bodu mrazu. Začínal jsem mít pocit, že jsem se zachoval pošetile. Mělo mě napadnout, že nemám Millsovi věřit. Pochopitelně se snažil oddálit hrůzu z toho, co ho zítra čeká. „Omlouvám se, že jsem vás s tím obtěžoval, pane,“ řekl jsem strnule.

„Ale no tak, drahý inspektore, udělal jste dobře. Alespoň můžete mít čisté svědomí.“

Na okamžik mezi námi zavládlo ticho a bylo slyšet jen praskání ohně. Sledoval jsem, jak se v ředitelově zarudlém obličeji míhají rozporuplné emoce, když se zahleděl na výpověď, kterou stále držel v ruce.

Svědomí ho možná netrápilo, zato ho znepokojovaly obavy o jeho budoucí kariéru. Koneckonců právě pronesl úžasný projev, v němž strážci zákona řekl, aby nebral v úvahu oznámení o vraždě. Bylo to ambiciózní rozhodnutí, které by se mu mohlo vymstít.

Pokračoval smířlivějším tónem. „Dobrá, dobrá, když nad tím přemýšlím, teď, když jste mi to řekl, cítím, že jsem povinen něco podniknout. Povím vám, co udělám. Ráno napíšu ministrovi vnitra a přiložím k němu tento dokument a pošlu mu ho osobně s pokynem, aby ho můj posel doručil přímo do jeho rukou. Což bude znamenat, že jsme oba udělali vše, co bylo v našich silách, a můžeme na to zapomenout.“

A ministr vnitra ho nařídí založit nebo ho hodí do ohně, pomyslel jsem si, ale nahlas jsem nic neřekl. Pak, protože bude mít na starosti mnoho jiných věcí, na celou záležitost zapomene. A i kdyby ji bral vážně, bude pozdě, protože Mills už bude mrtvý.

Ještě jednou jsem řediteli poděkoval, že mě vyslechl, a vstal jsem, abych se rozloučil. Ve dveřích z místnosti jsem se otočil a zeptal se ho: „Předpokládám, že katem bude Calcraft?“

Ředitel se na okamžik zatvářil rozpačitě a vyhnul se mému pohledu, než odpověděl: „Ano, ano, Calcraft. Jiného kata v Newgate nemáme.“

„Je to břídil, ať už z neschopnosti nebo úmyslně,“ odpověděl jsem. „Měli by ho vyhodit. To je můj osobní názor.“

„Jistě půjde brzy do penze,“ odpověděl ředitel stroze, „ale v Newgate a dalších věznicích slouží dobře už mnoho let a dělá práci, kterou by chtěl dělat málokdo. My všichni – vy, William Calcraft a já – sloužíme spravedlnosti v této zemi, jen každý jiným způsobem. Naše individuální osobní názory jsou bezvýznamné. Povinnost! To je to, co nás vede! Dobrou noc, inspektore Rossi.“

Než za mnou komorník zavřel hlavní dveře, zaslechl jsem z jídelny mužský smích. Ředitel se vrátil ke svým hostům a na Millse už nejspíš zapomněl.

Pomalu jsem zamířil domů a stále přemýšlel, co mám dělat. Mám to nechat být? Udělal jsem, co po mně Mills chtěl, a nahlásil to. Ředitel slíbil, že bude jednat – i když to bude pozdě. Co dál? Předat to přímo vyššímu policejnímu důstojníkovi? U policie existuje určitá hierarchie a já ji nemohl obejít. To znamenalo, že bych musel vyrušit komisaře Dunna, který bude touhle dobou doma v Camdenu, a požádat ho, aby on pro změnu obešel kohokoli bezprostředně nadřízeného a vyrazil přímo za hlavním komisařem metropolitní policie.

Cesta k Dunnovi domů by mi zabrala dost času, i kdybych si vzal drožku. Dunn byl spravedlivý muž a dobrý policista, ale také netrpělivý a od přírody uctivý ke svým nadřízeným. Musel bych ho informovat, že ředitel věznice slíbil, že se ráno spojí s ministrem vnitra. To by ho dostatečně znepokojilo a hrálo by to proti tomu, aby obtěžoval hlavního komisaře, sira Richarda Maynea. Sir Richard byl vážený muž. Bylo však dobře známo, že nemá dobré vztahy s úřadem ministra vnitra. (Důvodem byly jisté zmatky během policejního vyšetřování bombového útoku v Clerkenwellu, který provedl Barrett: tentýž Barrett, jehož poprava byla jako poslední provedena před jásajícím davem a kterou Mills zaslechl ve své cele.) Zkrátka, nemusel jsem navštívit Dunna, abych věděl, že komisař nepůjde s touto záležitostí za sirem Richardem o nic víc, než by běžel osobně zaklepat na dveře ministra vnitra.

Nemohl jsem udělat víc, než jsem udělal. Kromě toho bylo docela dobře možné, že to všechno byla jen iluze. Mills mi spřádal fantazii o nevyřešené vraždě, aby oddálil svoji vlastní zaslouženou popravu. „Ano,“ řekl jsem si nahlas, „to je ono!“

Můj hlas se nesl večerním vzduchem. Došel jsem na nábřeží a vydal se podél řeky. Právě jsem míjel klenby podpírající cihlové zdi nádraží Waterloo. Příliv byl vysoký a řeka dorážela na kamennobetonový korzet, který ji svíral v korytě jen pár kroků ode mě. Cítil jsem štiplavý odér kouře stoupajícího z velkých lokomotiv na druhé straně zdi vlakové stanice. Kolem jsem nikoho neviděl, a tak jsem na svoje slova nečekal žádnou reakci. Moje ucho však zachytilo zpod jednoho oblouku slaboučký zvuk. Byl jsem si jistý, že je to ženský hlas. Nedokázal jsem rozpoznat slova. Byla vyslovena příliš tiše a zdálo se, že nejsou určena mně. Nebyla to tedy prostitutka, která hlídkovala na břehu řeky a myslela si, že ve mně zahlédla možného zákazníka. Byl to někdo jiný.

Pod mostem nacházelo útočiště mnoho lidí bez domova. Kdyby to byl mužský hlas, považoval bych ho za hlas jednoho z nich a dál bych se nepídil. Jenže tohle byl hlas ženský a teď – což ve mně vzbudilo zvědavost i jisté zděšení – jsem zaslechl tichý dětský pláč, jaký vydává neklidné dítě, když nemůže pořádně zabrat. Přistoupil jsem blíž a nahlédl do tmy.

Něco se pohnulo, bezpochyby vyděšené mým příchodem. Zaslechl jsem šustění oblečení. Dítě znovu zaplakalo.

„Kdo je tam?“ zeptal jsem se.

Kromě zrychleného dechu se neozvala žádná odpověď. Vytáhl jsem z kapsy krabičku sirek a jednu jsem zapálil. V jejím mihotavém světle jsem spatřil vyděšenou ženskou tvář. Choulila se na zemi, zabalená do nějakého pláště nebo deky. Než malý plamínek zápalky zhasl, viděl jsem, jak se přikrývka pohnula a objevila se drobná bosá nožka.

„Nebojte se,“ uklidňoval jsem ji. „Jsem policista – sice ne v uniformě, ale přesto strážce zákona. Jsem inspektor Ross ze Scotland Yardu.“

„Já nežebrám, pane,“ zašeptala v odpověď.

„To vím. Pouze se zde ukrýváte, ale i to se považuje za potulku. Jsou místa, kam můžete jít, pokud nemáte jiné útočiště. Měla byste požádat o přespání v nějaké noclehárně v chudobinci.“

„Viděl jste ta místa někdy?“ zašeptala. „Neviděl, pane, jinak byste nic takového nenavrhoval.“

Nikdy jsem neměl důvod vstoupit na ženské oddělení. Ale jako mladší policista jsem měl příležitost prohledat to mužské, když jsem pátral po jednom hledaném muži. Vzpomínal jsem si, že to bylo strašné místo. Páchlo to tam, nedalo se tam dýchat a bylo přeplněné opilými, nemocnými a zoufalými muži, mladými i starými. Musel jsem dokonce otevřít dveře záchodu v rohu místnosti, abych zjistil, jestli tam není můj uprchlík, a na tu díru v podlaze, překypující lidskými výkaly, nikdy nezapomenu.

„Ale máte u sebe dítě,“ namítl jsem. „Tady nemůžete zůstat.“

„Tady jsme v bezpečí,“ trvala zarputile na svém.

„Jak jste se ocitla v této situaci?“ zeptal jsem se co nejsoucitnějším tónem.

Téměř neslyšně, jako by se styděla to přiznat, zašeptala:

„Manžel nás opustil. Nevím, kam odešel. Neměla jsem peníze na zaplacení nájmu ani na jídlo… Nemohli jsme zůstat tam, kde jsme bydleli.“

„Tak se obraťte na farnost!“ zvolal jsem.

„Pošlou nás do chudobince. Vezmou mi dítě.“ Přitiskla si uzlíček pod šálem blíž k sobě. „Prosím, inspektore Rossi, nezatýkejte mě za potulku. Nikomu tady nepřekážím.“

„Ale nesluší se to…“ přerušil jsem ji. Ani noclehárna v chudobinci však nebyla vhodným místem pro dítě. „Dneska večer vás tu nechám,“ svolil jsem. „Ale zítra přijďte na Scotland Yard a ptejte se po mně nebo po seržantu Morrisovi. Postaráme se o to, abyste se spojila s vhodnou charitativní organizací.“

Na Morrise, kterého jsem hodlal varovat předem, jsem se mohl spolehnout, ale doufal jsem, že se komisař Dunn nikdy nedozví, že ve své kanceláři v Yardu provozuji charitativní činnost.