Helena Drdlová 

Když se mnou půjdeš tajgou 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Helena Drdlová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Vydání první 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1030-4 (epub)  

ISBN 978-80-279-1031-1 (mobi)

Věnováno G. 

Nebo zas ten váš rudý prapor. Co ty si myslíš?

Myslíš, že je to prapor? Jen se podívej, to vůbec není prapor, ale zlé lesní divoženky malinový šátek, povídám – a proč zlé? Na malé děti tím šátkem mává, pomrkává, mládence na smrt vábí, moc na ně sesílá.

Vy jste ale uvěřili, že je to prapor, přijď ke mně ze všech stran chudák a proleta… 

Boris Pasternak: Doktor Živago 

Postavy 

Ajgyr 

– mladá divoženka vydávající se do lidského světa 

Alexej 

– voják a komunista z Petrohradu 

LIDÉ ZE SIBIŘE I ODJINUD: 

Iču 

– Ajgyřin evencký přítel, vystupuje též pod jménem Ilja Severinov 

Sergej Stěpanovič Maljušin 

– obyvatel vesnice Listvjanka, sympatizuje s rudými 

Marja Petrovna 

– Maljušinova žena 

Gríša a Bjambyn 

– Maljušinovi pomocníci 

Jurij Antonovič Bogdanov 

– starosta vesnice Buguldějka 

Marakujev 

– starý muž z vesnice Buguldějka, chová ve velké úctě divoženky 

Oleg Severinov 

– Ičuův nevlastní bratr 

Grigorij Davidovič Gordon 

– velitel jednotky rudých na východním břehu Bajkalu 

Dmitrij Ivanovič Selenin 

– Alexejův mentor 

Elias, Sergej a Joža 

– Alexejovi přátelé z války 

Petr Volkov 

– gymnazista z Petrohradu 

Petr Klavdievič Golikov 

– vojenský komisař velící rudým silám v Irkutsku a okolo Bajkalu 

Radola Gajda 

– jeden z velitelů československých legií 

Boris Fjodorovič Ušakov 

– náčelník štábu Gajdovy skupiny 

Nikolaj Bucharin 

– bolševický revolucionář a člen ústředního výboru strany, v příběhu též patron Dmitrije Ivanoviče Selenina 

DIVOŽENKY: 

Anadyr 

– Ajgyřina matka, průzkumnice 

Keptuke 

– nejstarší sestra Ajgyřina kmene 

Tuguma, Kalčin a Kotu Mafu 

– další altan-umun Ajgyřina kmene 

Ajoga 

– nejstarší sestra kmene umune-talu 

Keta, Nanai a Muram 

– dospělé divoženky patřící k Ajgyřině kmeni 

Gytneu a Lada 

– mladé divoženky, Ajgyřiny vrstevnice 

Iltik 

– mladá divoženka z kmene umune-oron, se kterou se Ajgyr kdysi spřátelila 

Prolog 

„Vypráví se, že hluboko v nitru Sibiře žil stařec jménem Bajkal. Vlasy mu věkem zešedly, pak zbělely a nakonec vypadaly, zuby měl žluté, oči divoké a vous tak dlouhý, že si ho mohl třikrát omotat kolem pasu. S tím starcem žila v divočině i jeho dcerka, krásná lehkonohá Angara. Její otec byl starý žárlivec a nerad viděl, když se okolo čumu postaveného hluboko v tajze potulovali návštěvníci. Obzvlášť byli-li to mladí muži. Jenže ani on, přestože byl moudrý a často rozmlouval s Matkou Sibiří, nemohl uhlídat svou dcerku navěky. Jednoho dne se zapovídala s mořským rackem, který jí pověděl, že Jenisej, odvážný bystrooký mladík, už celé dny obchází okolo jejího domova a hoří touhou se s ní setkat.

Slovo dalo slovo a brzy si spanilá Angara domlouvala dostaveníčka v tajze. Její otec, třebaže byl nevrlý a žárlivý, nebyl vůbec hloupý a hned si všiml, že dívka mizí každý den na dlouhé hodiny pryč a vrací se se zasněným úsměvem, jaký mívají jen zamilovaní. Nakonec se rozhodl zamknout nešťastnici doma, aby mu už nemohla nikam utéct.

Angara však byla stejně chytrá jako krásná. Jednoho dne připravila k večeři velikého tučného omula a když stařec po dobrém jídle usnul, ukradla mu klíč, odemkla dveře a už ji lehké nožky nesly pryč.

Jen co však stačila doběhnout do lesa, uslyšela za sebou těžký dupot otcových nohou. Pronásledoval ji a vyhrožoval, že až ji chytí, hrozně ji potrestá. Angara viděla, že nemá jinou možnost, a tak ve strachu odhodila náhrdelník z mušlí, který jí daroval. A hned byla lehčí a utíkalo se jí o něco lépe.

Brzy ji však otec znovu doháněl a zase jí vyhrožoval krutým trestem. Angara za sebe odhodila luk, vlastnoručně vyrobený dar od otce, a hned se jí běželo lehčeji. Nakonec už byla tak blízko svému milému, že viděla jeho jasné blýskající se oči a jeho rozevřenou náruč. Ale otec jí byl zase v patách a ubohá Angara už neměla čeho se zbavit. V poslední chvíli, kdy už si myslela, že je s ní konec, jí její milý hodil pár bot – pevných kožených, jaké nosívají jen lidé. Angara zaváhala, zda si je má obout, vždyť chodila celý život bosa. Otec se však blížil. A tak do nich přece jen vklouzla a rozběhla se tak rychle, že byla hned z jeho dosahu.

Když však starý Bajkal viděl, že mu dcerka utíká pryč, posadil se do mechu, v jedné ruce náhrdelník z mušlí, ve druhé luk, a rozplakal se. Volal Angaru a prosil ji, aby se vrátila a nenechávala ho v tajze samotného.

Dívka už už chtěla skočit do náruče svého milého, ale v poslední chvíli zaváhala. Otcův pláč jí krutě drásal srdce a s lítostí pohlížela na náhrdelník i na luk, které jí byly tak milé a tak dobře jí sloužily. Poznala, že nemůže otce jen tak opustit, zanechat ho samotného v hlubokých lesích. Jenomže nedočkavý mladík už ji volal a zval ji, aby se stala jeho nevěstou, a ona nevěděla, jak se má rozhodnout.“ Hlavička útlé černovlasé dívenky klesla na rameno ženy nápadně podobných rysů, která příběh vyprávěla.

„Copak už spíš, mláďátko?“

„Nespím,“ zaprotestovala holčička divoce, přestože se jí oči klížily. „Jak to bylo dál? Odešla?“

„Jak tak Angara nerozhodně přešlapovala mezi svým otcem a svým milým, stalo se, že ji každý popadl za jednu ruku a ani jeden ji nechtěl za žádnou cenu pustit, i kdyby ji měli třeba roztrhnout. Angara v zoufalství volala velikou Udun-sibir, aby jí pomohla a rozsoudila je. A její prosba byla vyslyšena. Bylo určeno, že bude trávit polovinu roku se svým mužem a polovinu roku se svým otcem. A tak zůstává Angara natažená přes celou tajgu. Jednou rukou se dotýká Jeniseje a tou druhou Bajkalu, svého starého otce, který celý půlrok, kdy je o samotě, pláče, a za ty věky už kolem sebe vyplakal celé jezero.“

„Byl Jenisej člověk? Proto za ním odešla?“

„Odešla, protože ho milovala. Ale ze stejného důvodu se rozhodla i zůstat. Byla součástí obou světů.“

„Dal jí přece pár bot. Jistě to musel být člověk,“ mudrovala holčička.

„To už nám příběh neříká. A teď spi, mláďátko. Zítra nás čeká dlouhý den.“

„Budeš mi večer zase vyprávět? Viděla jsem, jak se na tebe dneska Keptuke šklebila.“

„To víš, že ano. Kolikrát jen budeš chtít.“

„Slibuješ?“

„Slibuju. Ale teď je čas spát.“

Holčička se vítězoslavně usmála. Chvíli se zdálo, že bude žadonit ještě o další pohádku, pak ji však přemohla únava. Těžká víčka beznadějně klesla a zanedlouho už oddychovala klidným, pravidelným rytmem vlastním jen spokojeně spícím. Žena u ní ještě chvíli seděla a broukala tichou ukolébavku. Když nakonec odešla, v jejím zpěvu dál pokračovala nekonečná tajga.

1 
O splněných přáních a nečekaných slibech 

Ze skrýše v houštině temně zeleného kapradí pozorovala, jak ten muž propátrává očima les. Byl vysoký jako všichni bílí lidé a hrozně hubený: z ošoupaných tmavých šatů mu jako kosti trčely tenké ruce a bledé kotníky. Rozpačitě přešlapoval mezi stromy. Zdálo se, že o její přítomnosti ví, slabýma lidskýma očima však neměl šanci ji ve skvrnitém podrostu plném světel a stínů zahlédnout.

Sevřela pevněji purtu, kostěný nůž. Srdce jí prudce bušilo. Na tohle jsi čekala, opakovala si v duchu, aby si dodala odvahu. Pomohlo to jen trochu. Tohle nebyl nikdo z lidu Sibiře, ze snědých sobích dětí Udun-sibir, která se tolik podobala jejímu vlastnímu druhu. Tohle byl opravdový člověk, Rus bílý jako čerstvě padlý sníh. Muž udělal další nejistý krok do lesního houští.

Na nohou měl tmavé boty, jaké ještě nikdy neviděla. Stejně jako jeho šaty se i ony lišily od evenckých válenek, lýkových střevíců a kožešinových oděvů, na které byla zvyklá. Ve zrádném lesním terénu pro něj v takových botách musel být každý krok nesmírně obtížný. Neustále se ohlížel, jako by se bál, že se mu někdo objeví za zády. I ona, která byla ve čtení lidských gest začátečnicí, viděla, že má ten muž strach, že tam nechce být. Přesto zůstával. Zavrtěla se ve svém úkrytu z kapradí. Stále ještě sbírala odvahu něco udělat, když Rus promluvil.

„Paní! Divoženko!“ Hlas měl skřehotavý a rozechvělý ranním chladem, ale rozuměla mu. „Vím, že tam někde jsi. Přicházím v míru. Prosím. Mám… mám věci na výměnu.“

V levé ruce svíral malý rudý balíček a ukazoval ho mlčícímu lesu.

Veliká Udun-sibir, ochraňuj mě, zaprosila v duchu, než vystoupila z lesního podrostu. Muž překvapeně vydechl. Nečekal, že by se mohla skrývat tak blízko.

Přiblížila se několika obezřetnými kroky. Stále si však udržovala odstup. Před šelmou se měj vždycky na pozoru, i když je klidná, zazněl jí v hlavě důvěrně známý hlas. Třebaže to nejspíš nevěděl, přesně to tenhle muž byl – nebezpečná, nevyzpytatelná šelma.

Znovu pozvedl ten rudý předmět. Ukázalo se, že je to pevně smotaný kus látky sytě červené barvy, jen o odstín světlejší než krev. Připomněl jí západy slunce, větvičky svídy a podzimní úrodu brusinek. Ale v čemsi se lišil: ta barva byla příliš jasná, příliš řvavá, než aby mohla vzniknout v přírodě. Takovou mohl vytvořit jen člověk. Šátek ji k sobě přitahoval magickou silou a ona se až na poslední chvíli ovládla, aby po něm nevztáhla ruku.

Udělala další opatrný krok. Strach jí seděl na hrudi jako velký černý pták.

„Mám věci na výměnu,“ opakoval muž. Vyslovil to skoro jako prosbu. Prohlížel si ji velkýma, smutnýma vodnatýma očima. Ruku, ve které svíral látku, měl pokrytou tuhými černými chlupy a vystupovaly z ní naběhlé modré žíly. Pod nimi však byla kůže jemná jako kůže dítěte, ne spálená mrazem a tvrdou prací jako většina rukou, které v životě spatřila.

Věděla, že si všiml hladového pohledu, který vrhla na ten rudý balíček. Pochopila, že teď je řada na ní. Sáhla za opasek, kde měla přivázanou velkou tučnou husu. Ulovila ji včera vpodvečer v jednom ze slepých ramen Angary. Měla tmavá křídla, hlavu a zobák ozdobené černobílou kresbou a na hrudi kaštanovou náprsenku, která se i teď matně leskla. Něco za něco, připomněla si Ičuova slova a to, jak se ji její evencký přítel pokoušel připravit na pobyt mezi lidmi. Pokud si chceš získat jejich důvěru, musíš s nimi obchodovat. Jsi divoženka, budou to od tebe čekat. Jak tam tak stála, začínala litovat, že mu tak slepě věřila. Rus jí naháněl strach. Ale Evenk tady nebyl, aby mu mohla vyčíst jeho špatnou radu. Výsledek tohoto setkání záležel jen a jen na ní.

Uchopila husu za tenký krk. Muži při pohledu na kořist zasvítily oči. Napadlo ji, že se stejně jako prve ona musel ovládnout, aby se po ní nevrhl.

„Vyměním ji s tebou za tenhle šátek,“ řekl spěšně a rozvinul smotek látky, aby jí ho ukázal. Byl jemný jako pavučina. „Je to čínské hedvábí. Patřil mé matce.“ Pak ukázal na husu. „Dáš mi ji za šátek?“

Sledoval její nehybnou tvář a nejspíš poprvé si uvědomil, že mu ta lesní dívka možná nerozumí. Chvíli přemýšlel. Pak potřásl šátkem, až se ve vzduchu zavlnil jako had. Ukázal prstem druhé ruky nejdřív na něj a pak na mrtvého ptáka. Očima nervózně těkal sem a tam. Růžová kůže na jeho obličeji, už na pohled stejně jemná a neopotřebovaná jako jeho ruce, se krčila do vrásek a vytvářela zvláštní záhyby, když pohyboval rty. Fascinovaně ji pozorovala. Je vůbec možné, že on a Iču pocházejí ze stejného rodu?

Až když muž zatřásl šátkem znovu a naléhavěji, vzpamatovala se.

„Husu za… za šátek,“ řekla a obtížně přitom formovala cize znějící ruská slova. Muž párkrát překvapeně zamrkal, než si uvědomil, že zná jeho jazyk. Pak přikývl.

„Husu za šátek,“ zopakoval. „Pospěš si, divoženko.“ Stála před ním s mrtvým ptákem v ruce, a přece se nemohla pohnout. Bez úspěchu se pokoušela přečíst tajnou zprávu ukrytou v jeho postoji, v jeho nervózním spěchu. Nemohla znát jejich skutečný důvod. Nevěděla nic o těžkostech, kterými si prošel v posledních dnech, kdy irkutský sovět rozhodl o dalším snížení přídělu potravin a zasadil tak jeho rodině i uprostřed plodného sibiřského léta těžkou ránu. Netušila o jeho zoufalé cestě z města až sem na konec světa, o hořkosti, kterou musel polykat, když místní odmítli obchod s buržujem a zavírali před ním dveře. Neměla ani ponětí o posledním záchvěvu naděje, kterou mu do žil vlila zmínka o divožence skrývající se v lesích za vesnicí, od které by se snad dalo získat nějaké jídlo.

Netušila nic z toho. Ale viděla, že ten muž je hladový a má strach, že by nejraději popadl husu a co nejrychleji zmizel, že se jí bojí a nechce s ní mluvit. A ona přitom měla tolik otázek!

Váhavě mu podala kořist. Muž po ní chňapl, jako by na tom ubohém bezvládném tvorovi záležel jeho život. Vytrhl jí ho z ruky a chvatně schoval pod kabát. Pak jí vtiskl do ruky šátek. Skutečně se nemýlila – byl úžasně jemný, jako pavučina nebo první jarní tráva. Rozvinula ho a kochala se pohledem na tu zvláštní rudou barvu. Muž však nespokojeně zasyčel a zavrtěl hlavou.

„Vezmi si to a zmiz. Tady není bezpečno.“

Váhavě šátek složila do malého balíčku a ukryla ho v jedné z hlubokých kapes všitých do sukně. Vzápětí se ukázalo, že to udělala právě včas.

„Hej vy tam!“

Objevili se zničehonic a rychle se blížili – dva muži ve špinavých plandajících košilích, rozcuchaní, rozšklebení a hroziví. Jeden nesl v ruce předmět připomínající dlouhou hůl.

„Ani hnout!“

Její partner v obchodu a teď zřejmě i ve zločinu vtáhl hlavu mezi ramena a roztřásl se jako osika. Husu držel pod kabátem, jako by tam schovával dítě. Jí samotné trvalo jen zlomek okamžiku, než ji instinkt pobídl k útěku. Vrhla se do lesa, odhodlaná prchat tak dlouho, dokud se jakákoliv stopa lidské přítomnosti nestane jen ošklivou vzpomínkou.

„Řekl jsem stát!“

Muž, který na ni volal, měl nepříjemný, vřeštivý hlas.

O důvod víc odsud zmizet.

A pak zazněl výstřel.

Viděla ty věci už mnohokrát v rukou evenckých a burjatských lovců. A taky o nich slyšela nespočet zkazek a hrůzu nahánějících příběhů od starších sester – o tom, jak dokáží zabíjet na dálku, jak drtí kosti a trhají maso na kusy pouhým zvukem. Ztuhla v polovině skoku. Pořád byla dost blízko na to, aby ji mohli zasáhnout. Co když se příští rána trefí do ní?

Slyšela, jak se k ní blíží. Neodvažovala se otočit. Když jí jeden z mužů neurvale zkroutil ruce za zády, zachvěla se odporem a děsem, ale na boj se nezmohla.

„Bosorka,“ zavrčel ten, který ji držel. „Co s ní?“

„Když je tu jedna, můžou se okolo schovávat i další. Vezmeme ji s sebou. Uvidíme, co řekne Maljušin.“

Smýkli s ní ze svahu dolů, až ztratila pevnou zem pod nohama. Hlava se jí točila z jejich odpudivého pachu. Tak takhle jdou cítit lidé, pomyslela si a poprvé ji napadlo, že tahle výprava byla možná hrozně hloupý nápad. Sotva vnímala, jak druhý z dvojice strká do hubeného muže a rve mu zpod kabátu husu. Co s ním bude dál, nevěděla. Pro ni teď byl důležitý jen pevný stisk toho prvního muže, opravdového člověka, který ji neurvale táhl z lesa a dál směrem k vesnici plné černého kouře, uši trhajících zvuků a dalších děsivě skutečných lidí.

Dej pozor na to, co si přeješ, maličká isal-umun, řekla by jí stará Keptuke a provrtávala by ji přitom trnkovýma očima zasazenýma do vážné vrásčité tváře. Jenže Keptuke byla pryč, daleko na severu, stejně jako všechny ostatní sestry – bolestivě, nedosažitelně daleko. A Ajgyr zbývalo jen palčivé vědomí, že šanci vzít zpátky tohle přání hned tak nedostane.

*** 

Toho rána se Alexej probudil nevrlý a rozlámaný. Sny se mu zase vrátily: byly plné dunění děl, tupých ran pěstí a svíravého pocitu marnosti, jak se jeho vlak mučivě pomalu prokousával nekonečnou sibiřskou pustinou. Opakovaly se od chvíle, co přibyl do téhle vsi skrčené na úzkém pásu země mezi bujnou zelenou tajgou a temně modrými vodami Bajkalu, a pokaždé v něm zanechaly vztek a svíravý stesk po čemsi, co neuměl pojmenovat. Jako by se pokoušel opravit pokažený stroj a ač pokaždé sáhl hlouběji do jeho útrob, nikdy nenarazil na součástku, která poruchu způsobila.

Tak jako každé ráno zůstal dlouho ležet a očima studoval praskliny a skvrny na šedivém stropě. Pokojík, který mu dali, byl plesnivý úzký kamrlík, kam se s bídou vešla lavice sloužící jako postel, stará zdobená truhla a jediná židle. Okno tu nebylo, a tak sem jediné světlo pronikalo širokou škvírou pode dveřmi.

Když konečně popadl dech a přesvědčil sám sebe, že ohlušující dunění byl jen výplod jeho fantazie, skulil se z lavice a začal se shánět po botách. Za ty tři dny už se naučil pokládat je na truhlu, kde byla o něco menší šance, že je ráno najde plné švábů.

Protáhl se. Záda měl ztuhlá a bolavá po spánku na tvrdé lavici. Jakmile se však jednou dostal z hájemství snů, bylo mu mnohem lépe. Přece jen, od jeho více než spěšného odjezdu z Irkutsku už uplynuly celé čtyři dny a každý další představoval malý zázrak. Když nechával město za zády, vůbec nečekal, že se mu podaří vydržet tak dlouho.

Zvenku zaslechl ženský hlas. Až teď si uvědomil, že to on ho vytrhl ze spánku. Musela to být Marja Petrovna, která šla krmit slepice, a jak bylo jejím dobrým zvykem, svým jasným sytým altem si u toho pobrukovala jeden z nesčetných sibiřských popěvků.

Chvíli ještě seděl v temném pokoji a poslouchal, jak jeho hostitelka venku rozmlouvá s hašteřící se drůbeží. Do vedlejší místnosti, kromě úzké komory jediné, která v domě byla, vstoupili téměř společně. On mrkal v jasném ranním světle, žena ho přivítala širokým úsměvem na kulaté růžové tváři.

„Dobré ráno, Alexeji Andrejeviči. Jak jste se vyspal?“ Aniž počkala na odpověď, usadila ho ke stolu zakrytému zažloutlým bílým ubrusem. Stejně jako většina věcí v domě nesl známky dlouhého a častého používání, ale i soustavné péče, kterou mu paní domu dopřávala a díky které stále ještě sloužil.

Marja Petrovna se začala točit kolem kamen. Za chvíli položila před Alexeje snídani – dvě vařená vejce, krajíc chleba a čaj z lesklého samovaru trůnícího v rohu místnosti. Společně se šicím strojem americké značky schovaným v truhlici v jeho pokoji to byla jediná skutečně nová věc, kterou manželé Maljušinovi vlastnili. Alexej nemusel dlouho přemýšlet, jak k nim přišli.

Rychle žvýkal, suchá sousta zapíjel čajem a zrak nedočkavě upíral ven.

„Půjdu se projít,“ oznámil, když dojedl, a zvedl se od stolu.

„Dejte na sebe pozor, Alexeji Andrejeviči. Serjoža říkal, že za vsí viděli divoženku.“

„O mě se nemusíte bát, Marjo Petrovno. Na mě si nelidé nepřijdou. Budu zpátky na oběd,“ opáčil s úsměvem a vykročil ven. Přání pěkného dne už zaslechl sotva na půl ucha.

Ráno bylo svěží, pokropené paprsky jiskřivého zlatého světla. Když procházel dvorkem, slepice mu uhýbaly z cesty. Za dřevěnou brankou, kterou byl obehnán domek i s malou zahradou, začínala růst jasně zelená tráva. Stále ji pokrývala ranní rosa, která teď Alexejovi zdobila špičky bot drobnými diamanty. Zhluboka se nadechl a s rozkoší spočinul pohledem na vysokých zarostlých svazích vypínajících se po obou stranách vesnice. Tak jako každé ráno ho nohy samy nesly jediným směrem.

Šel rychle. Míjel řady dřevěných chalup, některé opravené a udržované, s bytelnými, pestře barevnými okenicemi, jiné staré a zašlé, jejichž temná okna připomínala mrtvé oči tupě hledící do prázdna. Osada dostala jméno Listvjanka podle neobvyklého množství modřínů, které rostly v okolí, a byl-li jeho odhad správný, měla dobře k tisícovce obyvatel. Co dřív bývalo maličkou rybářskou vískou, se díky provozu mohutného ledoborce Bajkal rozrostlo do jednoho z nejdůležitějších přístavů na břehu jezera. Kromě dopravy po jezeře sloužila vesnice i jako překladiště pro kůže, kožešiny a železo putující přes Posolskaju a Kjachtu dál do ciziny, a v opačném směru pro dodávky asijského hedvábí, čaje a cukru. V posledních dnech však všechen život ustoupil do pozadí před horečnatými přípravami ustupujících irkutských jednotek, které proměnily vesnici v jedno velké lidské mraveniště. Dokud se Alexej nacházel ve stínu a sevření kopců, neopouštěla ho jistá tíseň. Všiml si skupiny vojáků v rakouských uniformách, kteří posedávali před chalupami u přístavu a halasně se spolu bavili v jazyce, který po měsících ve společnosti irkutských internacionalistů spolehlivě odhalil jako maďarštinu. V duchu si připomněl, že až najde Maljušina, musí si s ním vážně promluvit.

Když však kopce zmizely a před ním se konečně otevřel cíl jeho cesty, temně modrá hladina jezera, neklid zmizel. Už třetí ráno po sobě stanul na břehu Bajkalu a stejně jako pokaždé ho naplnil pocit posvátné bázně, slovy jen těžko popsatelný. Na vodní hladině se bělaly jemné vlnky, rybáři přezdívané kočičí pacičky, a vítr sem ze středu jezera přinášel chladný vzduch. Odstín vody byl mnohem tmavší než barva nebe. Alexej věděl, že kdyby vyšel na molo, uvidí skrze průzračnou vodu kameny na dně i ryby, stříbřité omuly a černé lipany, bystře rejdící mnoho metrů pod hladinou.

Z jezera vyzařoval nezemský klid. Vodní hladina, modrá jako oceán, se vlnila sem a tam. Na vzdáleném druhém břehu bylo vidět štíty pohoří Chamar-Daban i s nejvyšším vrcholem Sochor, vypínajícím se do výšky více než dvou tisíc metrů. Do tváře mu znovu zadul studený vítr a Alexej ho s rozkoší polykal. Kromě chladu s sebou přinášel ještě něco – třepetavou touhu rozběhnout se do neznáma a neohlížet se zpět. Podobný pocit se ho zmocňoval často, vlastně už od chvíle, kdy za sebou nechal masu Uralu a rovinu evropského Ruska vyměnil za nekonečné dálavy Sibiře. Bylo příliš snadné zapomenout pod jeho vlivem na to špatné, na dunění kanónů a bahno zákopů, na Petrohrad a Seleninovu ustaranou tvář pomalu mizející za oknem rozjíždějícího se vlaku, na měkký, zrádný pohled vojenského komisaře Golikova. Ale nesměl se nechat ošálit. Nemohl si dovolit stát tady celý den a namlouvat si, že není žádné teď a tady, že je jen Sibiř. Bylo třeba se soustředit, obrátit mysl zpět k pozemským záležitostem, k plánům a povinnostem.

Povinnostem, které si ho vzápětí samy našly.

„Alexeji Andrejeviči!“

Ohlédl se. A okamžitě ho přepadla jistá rozmrzelost. Po prašné cestě k němu běžel Gríša Gromov, obecní blb a Maljušinova oblíbená holka pro všechno.

„Alexeji Andrejeviči, Sergej Stěpanovič vás volá,“ vysvětloval překotně a ztěžka u toho popadal dech.

„Co mi chce?“ otázal se mladík nevrle. Ani za nic se mu nechtělo opouštět břeh jezera – především ne proto, aby prokazoval nějakou laskavost Maljušinovi. Ale Gríša vypadal, že se každou chvíli samým rozčilením pomine.

„Chytili jsme bosorku.“

*** 

Gríša jim úslužně otevřel a podržel dveře. Maljušin, hřmotný a vysoký, se musel hluboko sklonit, když jako první vstoupil do temné opuštěné chatrče na okraji Listvjanky, kde lapenou divoženku drželi.

Alexej ho následoval. Na rozdíl od něj se příliš sklánět nemusel. Do nosu ho uhodil pach plísně a myšího trusu. Chvíli marně tápal pohledem po místnosti, než si jeho oči zvykly na přítmí, které tu panovalo. Chata byla malá a zatuchlá, s nízkým stropem, začouzenými stěnami a jediným oknem. Stál v ní taky jediný stůl a u něj ze dvou stran oprýskané židle. K jedné zamířil Maljušin. Na té druhé se krčila divoženka.

Posadili ji zády k oknu, aby neviděla ven. To rozhodnutí však mělo ještě jeden nezamýšlený, zato však omračující důsledek: jasné ranní světlo pronikající sem skrz špinavou okenní tabuli jí propůjčilo aureolu, na jakou mají právo jen svatí a andělé.

Samozřejmě, že vídal její druh už dřív. Předválečný Petrohrad byl plný vznešených tmavovlasých žen oděných do hedvábí a sametu, které elegantně proplouvaly po Něvském prospektu zavěšené do pupkatých podnikatelů, důstojníků v parádních uniformách a urozených floutků. Byly mu stejně odporné jako celý ten svět opulence a přepychu, který si svou exotickou jinakostí kupovaly. Přesto na nich pokaždé utkvěl pohledem o chvíli déle, než jeho svědomí schvalovalo.

Ovšem ve srovnání s dívkou krčící se na rozviklané židli v Maljušinově improvizovaném vězení mohly být ty velké dámy klidně děvečkami od krav. Pohlédla na něj a on na okamžik zaváhal, zda Maljušin v lese za vsí skutečně nelapil anděla. Tak jako všechny divoženky měla bledou, téměř průsvitnou pokožku a rysy v obličeji tak jemné, jako by je vytesala ruka starého italského mistra. Tvář jí rámovaly divoce rozcuchané černé vlasy. Ze srdcovitého obličeje hleděly obrovské oči modré stejně temně jako hlubiny Bajkalu.

„Alexeji Andrejeviči, jdete?“

Až teď si uvědomil, že pořád stojí ve dveřích. Divoženka spustila bledá víčka s dlouhými řasami. Zamrkala.

A zakletí se přerušilo. Náhle viděl, jak je neupravená a špinavá, jak se krčí na židli s koleny u brady a šije sebou jako malé dítě. Ruce svírala v pěst a pevně si je tiskla ke rtům. Dívala se přímo na něj, jako by ho němě žádala o pomoc. Vešel dovnitř. Maljušin za nimi zamkl a posadil se naproti divožence. Ta jen neochotně odtrhla pohled od Alexeje. Ulevilo se mu, protože ty temně modré oči se do něj zavrtávaly se strašlivou naléhavostí, se zoufalstvím raněného zvířete, které nechápe své utrpení a hledá u člověka pomoc v marné víře, že by se ještě mohlo zachránit. Bylo strašně těžké tomu pohledu uhnout. Malá část z něj však pocítila i jisté zklamání – chtěl mít dál její výhradní pozornost.

Postavil se do rohu vedle Gríši a Bjambyna, druhého z Maljušinových kumpánů. Usazený Burjat byl o poznání inteligentnější než jeho ruský druh, většinu svého důvtipu už však dávno utopil v kořalce. Bydlel v polorozpadlé kůlně nedaleko domu Maljušinových a svůj čas dělil mezi pití, vyspávání kocoviny a drobné pochůzky pro Alexejova hostitele. I teď, přestože bylo sotva ráno, to z něj silně táhlo.

Alexej zabodl oči do podlahy. Byl pevně rozhodnutý nevměšovat se do toho, co muselo nevyhnutelně přijít. Tohle nebyl jeho boj a on nestál o potíže, kterými celá ta událost smrděla na sto honů. Divoženka. Bosorka. Dekretem potvrzený nepřítel lidu, jen o stupeň lepší než bílý zrádce nebo buržuj. Proč by se měl namáhat a hasit cizí požár?

Maljušin položil sepjaté ruce na stůl a nahnul se na židli směrem k zajatkyni. Ta se celá schoulila do sebe. Najednou se zdála hrozně maličká.

„Jméno?“ zeptal se plochým tónem. Zřejmě i on měl v úmyslu odbýt tohle co nejrychleji. Divoženka mlčela.

Zavrtěla se na židli a pak se ohlédla na okno za svými zády.

„Dívej se před sebe,“ napomenul ji Maljušin. „Jak se jmenuješ?“

Ani slovo.

„Říkali jste, že umí rusky,“ obrátil se vyčítavě na své poskoky.

„Mluvila s náma,“ ohradil se Burjat.

„Jméno,“ obrátil se Alexejův hostitel znovu k divožence. Ta divoce zavrtěla tmavou hlavou.

„Neřekneš mi, jak se jmenuješ?“

Přikývnutí. Maljušin vydal zajíkavý zvuk. Ticho, které následovalo, bylo dlouhé a s každou další vteřinou temnější. Alexej přešlápl z nohy na nohu. Divoženčiny oči ho našly ve stínech. Když se vyhnul jejímu pohledu, schoulila se ještě o trochu víc.

„Cos dělala v Listvjance, bosorko?“ pokračoval Maljušin. Jeho tón byl stále klidný, pod povrchem však probublávala hrozba.

„Jen jsem… jen jsem se procházela okolo,“ zamumlala divoženka a dokázala tím, že si Bjambyn skutečně nevymýšlel. Do Alexeje jako by při zvuku toho hlasu pustili elektrický proud. Měla těžký přízvuk, přes který jí bylo stěží rozumět, ale její hlas, čistý a melodický, jako by byl hlasem samotné Sibiře. „To se snad může, ne?“ dodala ještě drze.

„Není na tobě rozhodovat, co se může a nemůže,“ usadil ji Maljušin. „Otázky tady kladu já. Navíc mi lžeš, ty špíno. Chytili tě, jak obchoduješ s buržujem. Přiznáváš se k tomu?“

Divoženka přikývla – ani se nepokusila zapírat. Nevyvíjelo se to dobře, přesně jak Alexej očekával.

„Jistě dobře víš, že obchod s buržuji je zakázaný.“

„Nevím,“ špitla dívka.

„Neznalost zákona neomlouvá! Myslíš si, že revoluční dekrety jsou pro smích lesní zvěři? Že necháme nelidi jako ty, aby dál vráželi ruskému lidu kudlu do zad?“

„Měl hlad. Nevěděla jsem, že se to nesmí.“

„Za takovou nevědomost tě může stihnout pěkně dlouhá doba v chládku. Když si nedáš pozor, nechám tě zavřít do té nejčernější cely ke švábům a krysám. Nebe uvidíš nejdřív napřesrok.“

Pohyb, který divoženka udělala, byl příliš rychlý, než aby některý z nich stačil včas zareagovat. Vymrštila se ze židle a vrhla se ke dveřím. Snad zapomněla, že Maljušin zamkl, snad to byla pudová reakce jako u divokého tvora, který se vrhá proti mřížím. Několikrát zuřivě zalomcovala klikou, než se muži vzpamatovali.

Alexej jí byl nejblíž a očekával sám od sebe, že se po ní vrhne. Jako by ho však nějaká neviditelná ruka přimáčkla k podlaze a nedovolila mu pohnout se až do chvíle, kdy bylo jasné, že se k ní Gríša a Bjambyn dostanou rychleji.

Bjambyn ji popadl jako medvěd a odrhl ji od kliky, kterou tak křečovitě svírala. Maljušin mu pomohl a společně ji svíjející se a křičící dovlekli zpátky k židli. Násilím ji posadili a drželi přilepenou k sedátku, zatímco se marně pokoušela z jejich sevření vykroutit. Kvílela u toho jako pominutá. Z jejich zrudlých tváří bylo vidět, že i dva silní chlapi mají problém přinutit ji zůstat sedět.

Alexej se nedokázal ani pohnout. Obzvláště ne ve chvíli, kdy se z divoženčiných úst vyřinul proud nesouvislých slov v jazyce, který zcela jistě nebyl ruština. Burjat jí vrazil pohlavek. Vykřikla bolestí a překvapením. Dál bojovala o svobodu, ale ruce zatínající se jí do ramen byly příliš silné a další rána mohla přijít kdykoliv. A tak se postupně uklidňovala, dokud nezůstala až na občasné popotahování zcela zticha.

Alexejův hostitel se zase posadil. S rukama založenýma na prsou sledoval, jak jeho muži divoženku ukázňují. Vypadal jako obraz bohorovného klidu, ale Alexej tušil, že to jen předstírá, že ve skutečnosti má z toho kvílejícího divokého stvoření strach. Ona to však vědět nemohla.

„Cos dělala ve vesnici?“ zahřímal znovu.

Hluboké modré oči plné slz na vteřinu střelily Alexejovým směrem.

„Jen… jen jsem ji pozorovala,“ špitla divoženka. Jako by mladík dostal ránu do žaludku. Ty káčo pitomá… Jasně viděl, jak se Maljušin napjal a naježil.

„Pozorovala jsi vesnici,“ opakoval. Dívka horlivě přikyvovala, skoro jako by chtěla mít jistotu, že bude její osud zpečetěn co nejrychleji. „Kolik takových jako ty tady je?“

„Žádná.“

„Nelži. Kde jsou?“

„Nikde. Žádná tu není.“

Maljušin kývl na Bjambyna. Na divoženčině tváři přistály další dva pohlavky, každý z jedné strany. Vykřikla a Alexejovi se ten zvuk zaryl do srdce jako nůž.

„Tak kde jsou?“ opakoval Maljušin. „Mluv, ty nelidská špíno, nebo tě čeká černá díra plná krys.“

„Já nevím!“ vykřikla divoženka.

„Lžeš! Pro koho tady špehuješ? Pro Komuč? Pro Volského? Nebo snad pro Gajdu a ty jeho čubčí syny? Mluv! Kolik jich je? Jak daleko jsou od města? Kdo další je s vámi spolčený?“

„Nic nevím!“

Tentokrát přilétl pohlavek od samotného Maljušina. Vyskočil ze židle a teď se nad ní tyčil opřený o rozviklaný stůl. Ve tváři byl brunátný – strach, který už nedokázal déle ovládat, se přetavil ve vztek.

„Máš mě snad za hlupáka? Dobře víš, co se děje a kdo se na nás řítí. To ví přece každý! Kde jsou Čechoslováci? Kde se schovávají další divoženky? Mluv, ty nelidská špíno!“ Gríša a Bjambyn se snažili, seč mohli, aby divoženku dál udrželi na židli. Ta jimi však cloumala ze strany na stranu, když se jako smyslů zbavená pokoušela uniknout z Maljušinova dosahu. Z úst se jí řinul vodopád slov v tom neznámém jazyce – a z očí vodopád slz. Zdálo se, že už nevnímá, co se jí říká. A i kdyby, kloudnou odpověď by z ní nevypáčili.