Volker Kutscher

Transatlantik

Originální název: Transatlantik

vydáno u Piper Verlag, GmbH, München/Berlin, Germany 2022

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2022 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Translation © Tomáš Butala, 2023

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-1038-0 (epub)

ISBN 978-80-279-1039-7 (mobi)

Ostatně vždy umírají ti druzí.

Epitaf na náhrobku Marcela Duchampa,

Cimetière monumental, Rouen

NA ZÁPAD

Zámořský parník Europa

Poloha 41° 44 N, 49° 57 W

Kurs západojihozápad

Cílový přístav New York City

Úterý 25. srpna 1936

Tady uvnitř by člověk skoro nepoznal, že jsou na volném moři. Dřevem obložený salón by dělal čest každému luxusnímu pánskému klubu v Británii. Čelní stěnu zdobil reliéf s jakýmsi antickým motivem, volským povozem naloženým vinnými hrozny, před nímž kráčel hráč na píšťalu v tenké košilce. Na hřbetě vola však neseděla Europa, jak by člověk na lodi tohoto jména čekal, ale další polonahý, přiopile se smějící muž. Marion Goldsteinová se v řeckých pověstech nevyznala, takže neměla tušení, koho nebo co ta plastika znázorňuje, ale i slepec by poznal, že to není Europa ani Zeus v podobě býka.

Již slušnou chvíli držela v ruce cigaretu, ale nikdo se nehotovil poskytnout dámě v černém oheň, žádný ze stevardů, kteří hbitě, ale decentně kmitali mezi řadami stolů, ani nikdo z distingovaných pánů pokuřujících v měkkých kožených sedačkách. Světlovlasá vdova nestála nikomu ani za pohled. Tohle už Marion znala: třebaže to nikde nebylo psáno, byl kuřácký salón první třídy vyhrazen pánům tvorstva.

Příliš jí nezáleželo na tom, aby jí nějaký pohotový kavalír úslužně podržel pod nosem zapalovač, ale bavilo ji ztrapňovat tyhle pány, tyhle zbabělce, kteří nevěděli, jestli mají poslouchat své dobré vychování, nebo svou ješitnost. Abe by jimi všemi pohrdal. On by se nějakým nepsaným zákonům vysmál a pendrek by se zajímal o to, co si o něm ostatní pomyslí. On by k osamělé dámě přistoupil, předvedl by svůj úsměv a poskytl by jí oheň. Přesně tím zapalovačem, který nyní jeho vdova vytáhla z kabelky. Vzala si ho s sebou na palubu, Abeův zapalovač značky Zippo. Jeho talisman, takhle o tomto solidním zapalovači vždycky mluvil. Té noci, té osudné noci před dvanácti dny, ho z nějakého důvodu nechal ležet v hotelu.

Po Abeově smrti si přísahala, že zapalovač nikdy nespustí z očí. V noci ležel vedle jejího lůžka a vydával lehkou benzinovou vůni, která ji provázela do snů. Většinou to byly krásné sny, protože v nich potkávala Abea a její srdce se opět vznášelo. Zlá bývala jen ranní probuzení, když jí zvolna docházelo, co znamená to prázdné lůžko vedle ní – že už tu není. Že už tu nikdy nebude.

Ten zapalovač byl malou útěchou. Jako kdyby byl součástí jeho, jako kdyby Abe nebyl úplně pryč. Byli už manželé, když mu ho darovala, rok poté, co ji vzal z Berlína s sebou do Států.

Neměli se tam vracet, ani na jediný den, ne kvůli té pitomé olympiádě a těm ostatním věcem, které Abe v Berlíně plánoval. Jedno bylo totiž jisté: Abraham Goldstein by byl dnes naživu, kdyby před dobrým měsícem, kdy parník Manhattan vyplouval do Evropy, nenastoupili na jeho palubu.

Zapalovač vzplál a plamen s tichým zapraskáním olízl konec cigarety. Marion dlouze potáhla a vydechla kouř daleko do místnosti. Zaklapla víčko zapalovače a jeho kovové cvaknutí proťalo ticho kůží polstrovaných sedaček. Někteří pánové sebou nepatrně trhli, další na okamžik zapomněli na nevyslovenou zásadu, že vetřelce ženského pohlaví je nutné ignorovat, a ohlédli se. Nikdo však nic neřekl. Snad byly důvodem jejich odstupu také ty černé smuteční šaty, možná se zároveň rozkřiklo, pro jakého muže blonďatá vdova truchlí. Skoro jako kdyby v prázdném křesle vedle ní seděl Abe a udržoval svým pohledem v patřičných mezích kohokoliv, kdo by chtěl něco namítat.

Marion Goldsteinová nevěděla moc o plánech, které manžela do Berlína přivedly. Většinu se dozvěděla teprve tehdy, když večer po jeho smrti všechno vyklízela, včetně zamčených zásuvek v jejich apartmá hotelu Bristol. Telefonoval jí neznámý člověk, někdo z Abeových berlínských kontaktů, a varoval ji, ať urychleně všechno posbírá a někam uklidí. Když se pak vracela z Lehrtského nádraží do hotelu, apartmá už prohledávali. Dva policajti v civilu. Státní policie. Její manžel, židovský zločinec Abraham Goldstein, prý plánoval atentát na říšského ministra Hermanna Göringa, tohle jí sdělili, a Marion tomu ani na vteřinu nevěřila, německé bezpečnostní síly prý zbabělého atentátníka včas odhalily a zneškodnily. Zneškodnily. Zastřelili ho, ty svině!

Marion od začátku věděla, že Abe není žádný atentátník. Důvod jeho pobytu v Berlíně jí prozradily až papíry, které před ní ukrýval a které odnesla do bezpečí před policií: přepravní dokumenty, jimž tak úplně nerozuměla, heroin v originálním balení s křížem firmy Bayer a palubní lístek společnosti Norddeutscher Lloyd na plavbu přes Atlantik na rychlém parníku Europa z Bremerhavenu do New Yorku na 21. srpna 1936 vystavený na jméno doktor Werner Ferber z Elberfeldu v Porýní.

Takže se jednadvacátého také nalodila. Společně s doktorem Ferberem, který, jak se ukázalo, pracoval jako chemik v Eberfeldu v továrně Bayer, odkud dostal kvůli svému židovskému vyznání výpověď. Abe mladému doktorovi zařídil cestu do Států, aby tam mohl znovu začít. Pochopitelně s doktorem Ferberem nesdílela kajutu, ale na palubě spolu trávili hodně času, tolik, že to ostatním cestujícím z první třídy zavdalo dostatek důvodů pro nenápadné komentáře a ohrnování nosu.

Neměla v úmyslu cokoliv si s mladým chemikem začínat, zajímala se výhradně o důvod a smysl jeho cesty přes oceán. Doktor Ferber byl v tomto směru velice otevřený, vždyť se jednalo o vdovu po jeho potenciálním zaměstnavateli. Hovořil natolik otevřeně, že ho musela upozornit, že ačkoliv s ní může mluvit na rovinu, vůči jiným lidem se toho musí za všech okolností vyvarovat. Ujistila ho, že dohodu, již měl s Abem, ona dodrží: doktor Ferber dostane laboratoř, kterou mu Abe slíbil.

Zatím ještě nevěděla, jak to udělá. Bude potřebovat spojence, ale zůstávalo otázkou, komu může věřit. Když přemýšlela o lidech, kteří na ni v New Yorku čekali, Sally Epstein, Doktor M. nebo Jack Helferich, docházelo jí, že z Abeova okolí zná jen lidi, jimž nevěří.

Sálem prošlo sotva slyšitelné zašumění, reakce, která se určitě nemohla týkat jí, protože ona seděla klidně a netečně v křesle a kouřila. Zvedla hlavu. Do kuřáckého salónu vešla další žena. Tu Američanku s pevně sčesanými vlasy a přísným, málem až hrůzu nahánějícím pohledem zaznamenala už v Bremerhavenu při nástupu na loď, protože kromě ní byla z první třídy jediná, kdo chodil v černé.

Rovněž tato americká vdova se pravidelně nechávala vidět s mužem po svém boku a u nich byl věkový rozdíl ještě nápadnější než v případě Marion a doktora Ferbera. V tuto chvíli však přišla sama. Američanka nedbala na šuškání spolucestujících a tiché hlasy v salónu ji zřejmě zajímaly ještě méně, právě naopak: každý krok, který ji nesl hlouběji do tohoto světa mužů, si vychutnávala jako doušek dobrého koňaku. Kombinace černých večerních šatů, bot na podpatku a krátkého bolera byla na vdovu snad až příliš elegantní, její klobouk byl opatřen dokonce krátkým černým závojem. Marion, jež vysloveně dbala na svůj zevnějšek, byla oblečena mnohem méně zdobně. Na druhou stranu neměla v Gersonu na výběr černých šatů dostatek času, měla na práci důležitější věci.

Volná místa k sezení byla nejen u stolu, kde seděla Marion, ovšem pánové u všech ostatních stolů se demonstrativně odvraceli, nebo na volné židle odkládali noviny či jiné věci, takže nově příchozí nezbylo nic jiného než se posadit k jediné další ženě v kuřáckém salónu, pokud se nechtěla otočit na patě a hned zase odejít. Přistoupila ke stolu Marion.

„Dovolíte, abych si přisedla?“

„Ach, vy mluvíte německy! Myslela jsem, že jste Američanka!“

„Taky že jsem.“ Vdova k ní napřáhla ruku v černé rukavici. „Morganová. Olympia Morganová. Chicago, Illinois.“

Marion nabízenou ruku přijala. „Pleased to meet you,“ řekla. „Goldsteinová. Marion Goldsteinová. Z Brooklynu v New Yorku. Posaďte se, prosím.“

„Oh, vy jste Američanka,“ řekla paní Morganová a sedla si. „Myslela jsem, že jste Němka!“

„Svým způsobem jsem obojí.“ Marion zamáčkla cigaretu. „O Německu teď ale nechci ani slyšet. Přišla jsem tam o manžela.“

„Ach, vy ubohá! My deepest condolences.“ Vdova Morganová si povzdechla. „Takže máme obě stejný osud. Já jsem svého Waltera taky ztratila in Germany. While he was at the Olympics. Infarkt.“

„Oh, that’s sad. I’m sorry for your loss.“

Marion se omezila na tento stručný projev soustrasti. Nechtěla se vyptávat, nechtěla vědět víc. Její spolutrpitelka nakonec taky nemusela vědět, že pan Goldstein byl zastřelen při policejní akci.

Rozhovor se na chvíli zadrhnul.

„Takže také vezete pozůstatky svého muže back to the States?“ zeptala se vdova potom.

„Ne. Nechala jsem ho pohřbít v Berlíně. Jeho rodina odtamtud pochází. Je na hřbitově ve Weissensee.“

Vdova Morganová se tvářila zvědavě, ale nic neřekla. Otevřela cigaretové pouzdro a nabídla Marion. Marlboro, americké cigarety pro dámy.

„Thank you, Mrs Morgan.“

Marion si vzala. Cvakla zippem, připálila nejprve vdově, pak si zapálila svou cigaretu. Jeden z mužů u vedlejšího stolu demonstrativně zakašlal a Marion zapalovač hlučně zavřela.

„Já mám Walterovu urnu in my cabin,“ řekla žena z Chicaga. „I don’t trust these Germans.“

Marion pokývala hlavou. Ona zase měla v příručním kufříku v kabině pod postelí Abeův heroin. Žádný nosič zavazadel na něj nesměl ani sáhnout. Věděla, že se tím svinstvem dají v New Yorku vydělat slušné peníze, nevěděla ovšem, jestli jí Abe ve Státech něco zanechal. Nevěděla totiž, co z jeho majetku má vůbec legální a oficiální původ. Sliboval jí dům v Long Beach, ale dosud žili ve Williamsburgu. Pokud by měla opravdu smůlu, nemuselo jí zůstat ani to a musela by ve Státech začínat znovu od nuly. Ale co, všechno lepší než žít v Berlíně. Její rodné město se jí tak podivně odcizilo, třebaže uplynulo jen několik let od toho, co mu ukázala záda. Na Berlíně se jí vždycky líbilo to, co připomínalo Ameriku, nevypočitatelnost, vůně svobody, pocit, že všechno je možné. Z toho však už nic nezůstalo. Navzdory širokým reprezentačním ulicím jí to město připadalo stále těsnější a ubožejší.

„Cestujete s doprovodem,“ poznamenala paní Morganová mimochodem. Byla zvědavější, než jak se stavěla.

„Ne úplně. Doktor Ferber je známý mého zemřelého muže. Abraham mu chtěl pomoct s novým začátkem ve Státech. Teď se o to budu asi muset postarat sama.“

„Aha, doktor. Ti jsou potřeba pořád. Můžete se rovnou ptát v hospitals.“

„Doktor Ferber není lékař, je to chemik.“

„Ach!“

Vdova Morganová se tvářila, jako by se dopustila faux pas. Jako kdyby bylo mimo její představivost, že doktor chemie může být k něčemu užitečný.

„Bayer,“ vysvětlila Marion a vyjmenovala nejznámější značky „Aspirin, Heroin, Lycetol, Prontosil…“

„Aha.“ Američanka vědoucně pokývala hlavou.

„A váš doprovod?“ zeptala se Marion.

„Pan Fitzgerald? Ach, snad si nemyslíte?“ Mávla rukou. „No, no! He was Walter’s secretary, now he’s mine.“

„Ach tak.“

Teď byla řada na Marion, aby vědoucně přikývla.

„Co nadělám, obchody musí pokračovat.“ Olympia Morganová pokrčila rameny. „Walterova smrt je moc smutná, but you know: business is bigger than all of us!“

„V tom máte pravdu,“ potvrdila Marion Goldsteinová, „v tom máte sakra pravdu.“

Ta vdova, která se stejně jako ona sama v nejmenším nestarala, co si o ní lidé myslí, ji začínala zajímat.

„Povězte,“ pokračovala tedy a vlídně se na Olympii Morganovou zadívala, „o jakých obchodech právě mluvíme?“

KNIHA PRVNÍ

Pátek 23. dubna až pátek 7. května 1937

Když pohlédnu na západ, jímá mě dojetí,

a má duše touží odejít.

LED ZEPPELIN, Stairway to heaven

1

Všechna okna byla zavřená, ale přesto k nim do jednací síně doléhalo rachocení a funění vlaků vyjíždějících z nádraží Alexanderplatz. Na opačné straně trasy městské dráhy se v nesmělém dubnovém slunci leskly červené cihly policejního prezidia ještě mokré po poslední přeháňce. Charly stále přesně věděla, za kterou řadou oken se nacházejí kanceláře oddělení vražd, ačkoliv to byly už roky, co tam pracovala. Pravidelný rachot železnice doprovázející její pracovní dny v sobě tehdy míval cosi uklidňujícího, dnes však jenom zesiloval její nervózní podrážděnost.

Poslouchala muže v ohrádce pro svědky a ze všech sil krotila svou netrpělivost. Doktor Wolfgang Gerloff, člen SS a úřední lékař Státní policie, odříkával slovo od slova to, co na Štědrý večer roku 1936 zformuloval písemně, a soud pro rodinné záležitosti ho nepřerušoval. Předseda soudu mohl stejně dobře nechat přečíst psychiatrický posudek. V tomto jednání přitom šlo právě o nevyvratitelnost tohoto posudku, ale místo toho, aby se podíval na zoubek úřednímu lékaři a konfrontoval jeho lékařský nález, potvrzoval soudce jenom to, co právě slyšel. Kdyby toho nebylo tolik v sázce, Charly by usnula. Takto ovšem náměsíčné tempo dotazování se svědka jenom popichovalo její netrpělivost. Přistihla se u toho, že se pohupuje na židli. Naopak právník Theo Contzen sedící vedle ní projevoval asi takový zájem jako ateista při nedělním kázání.

„Policejně iniciované umístění Thormanna Friedricha na uzavřené oddělení Léčebného ústavu Wittenau čtyřiadvacátého prosince devatenáct set třicet šest,“ zopakoval soudce tisíckrát přežvýkané, „tedy reagovalo pouze na váš lékařský nález z téhož dne, doktore Gerloffe, jenž u Thormanna potvrzuje schizoidní paranoidní bludy?“ Doktor na stupínku svědků přikývl.

„Přesně tak, pane předsedo. Jak jsem již vyložil, schizoidní paranoidní bludy pacienta se projevovaly opakovaným nepodloženým obviňováním bývalého příslušníka SS, že tento v srpnu šestatřicet spáchal v olympijské vesnici vraždu. Přitom se jednalo o sebevraždu, jejímž svědkem se Thormann stal. Nelze vyloučit, že právě tato traumatizující událost probudila v pacientovi doposud jen dřímající šílenství.“

„Doposud dřímající?“ zeptal se soudce. „Co si pod tím máme představit, doktore Gerloffe?“

„Pane předsedo, osoba, u níž se takové šílenství rozvine, pochopitelně musí mít určité dispozice. Na základě nevyjasněného otcovství pacienta je vysoce pravděpodobný dědičný defekt daný rasovou podřadností.“ Úřední lékař se odmlčel, aby jeho slova mohla patřičně zapůsobit. „Již ze samotného důvodu ochrany národního společenství před znečištěním takovými subjekty, bylo trvalé umístění Thormanna na uzavřeném oddělení nezbytné. To jsem proto ve své expertíze s veškerým důrazem vyjádřil.“

To souhlasilo. Šlo téměř o doslovnou formulaci, kterou doktor Gerloff zvolil ve svém posudku, pouze s tím rozdílem, že tam užíval přítomný čas. Je trvalé umístění Thormanna na uzavřeném oddělení psychiatrie nezbytné. S tímtéž odůvodněním, s týmiž slovy. Méněcenný. Znečištění. Znělo to, jako kdyby mluvil o hmyzu. Člověk by nevěřil, že tu jde o šestnáctiletého chlapce.

„Děkuji vám za jasný výklad, doktore Gerloffe, soud nemá žádné další otázky.“

Úřední lékař si zapnul sako a chystal se opustit místo svědka.

Charly vstala. „Okamžik, prosím,“ řekla. „My bychom na svědka měli ještě několik otázek.“

Doktor Gerloff strnul uprostřed pohybu a překvapeně k ní otočil hlavu.

Totéž i soudce. „Milostivá paní,“ spustil, „není dotazování svědka správně věcí právního zástupce?“

„Pane předsedo, doktor Contzen a já zastupujeme zájmy Friedricha Thormanna společně. Dovoluji si vám připomenout, že jsem studovala práva.“

„Ovšem, ale…“

„A kdyby mi vláda neodepřela druhou státní zkoušku,“ pokračovala Charly, „tak bych dnes byla také advokátkou.“

Soudce nahlédl do svých spisů. „Podle mých informací,“ řekl potom, „jste dva roky a deset měsíců pracovala jako asistentka advokáta. To je přece něco jiného než advokátka.“

S něčím takovým Charly počítala. Proto vedle ní seděl Theodor Contzen, bývalý spolužák ze studií, který to ve své profesi moc daleko nedotáhl a byl rád za každou přivydělanou marku. Theo nebyl ničím víc než bílým koněm, ale Charly ani nic víc nepotřebovala.

Původně chtěla tímto případem pověřit Guida Scherera, ale odmítl. Neměl čas. Tak jí to s pokrčením ramen sdělil. Neměl čas. Charly věděla, že je to lež. Neměl odvahu, to by bylo upřímnější. Guidova kancelář si už delší dobu vedla natolik dobře, že dávno zapomněl na svůj někdejší záměr pomáhat znevýhodněným a nemajetným. Pár případů chudáků, kteří se dostali do ještě větší nouze, kancelář Scherer & Blum přece jen tu a tam převzala, ale podmínkou bylo, aby ti chudáci bez veškerých pochyb světonázorově podporovali věc národního socialismu a byli plnohodnotnými členy vzývaného národního společenství. A pokud daný případ ještě ke všemu sliboval pozitivní titulky v novinách, pak byli pánové Blum a Scherer velmi ochotní, jinak ne. Na věci Thormann se však nedalo nic vydělat, ani sláva, ani peníze. Člověk si mohl nanejvýš spálit prsty.

To však bylo Charly lhostejné. Tady nešlo o to, jestli si člověk spálí prsty, šlo o toho chlapce, jen a pouze o toho chlapce. Fritze byl už skoro čtyři měsíce zavřený v léčebně a za to, že to zjistila, vděčila pouze náhodě. Kdyby Fritze zaplatil svůj pokoj v penzionu ve Vratislavi předem, kdyby majitelka penzionu nebyla Židovka, seděla by Charly dál v Praze a myslela by si, že se Fritzemu vede dobře, že se zkrátka jen rozhodl zůstat v Německu a nenásledovat ji do ciziny.

Tak tomu ovšem nebylo, tohle za něj rozhodli jiní. Tajná státní policie poslala Friedricha Thormanna na uzavřené oddělení Léčebného ústavu Wittenau na základě chatrného psychiatrického posudku sepsaného úředním lékařem gestapa, právě tímto doktorem Gerloffem, který při příchodu na soud pozdravil příslušníky Státní policie čekající na chodbě žoviálním kývnutím. Jednoho z nich Charly znala ještě z časů na Hradě. Michael Steinke svého času pracoval u kriminální policie ve stejném čekatelském ročníku jako ona a šlo o jednoho z nejméně nadaných kriminalistů, s nimiž se kdy setkala.

Říkala si, jestli si na ni Steinke také pamatuje. Pokud tomu tak bylo, nedal to na sobě vůbec znát. Vrchní komisař Steinke, z jehož nařízení došlo k Fritzeho umístění na psychiatrii, již svědčil. Psychiatrický posudek je prý jednoznačný a nedovolil mu jednat jinak. Charly a Theo ho nechali mluvit bez přerušení, ale úřednímu lékaři tuto laskavost udělat nemohli.

Theo vstal. „Chtěl bych upozornit, pane předsedo, že paní Rathová zde nezastává roli asistentky advokáta. Hájí práva pana Thormanna zcela stejně jako já a těší se mé plné důvěře. Žádám vás tedy, abyste bral slova z jejích úst stejně vážně, jako kdyby zněla z mých.“

„Jak si přejete, pane advokáte,“ řekl soudce. „Pak tedy můžete klást otázky. Nebo je nechat klást.“

Úřední lékař se zaraženě podíval po lavici soudců, potom na Contzena a nakonec na Charly, ale když mu soudce energicky pokynul, vrátil se na místo pro svědka.

Theo se posadil a Charly vstala.

„Pane doktore Gerloffe,“ začala. „Ve své diagnóze přikládáte původu Friedricha Thormanna velký důraz.“

„Správně.“

„Je podle vás přípustné zahrnovat do psychiatrického posudku rasově-hygienická hlediska?“

„Je to nejenom přípustné, ale také nezbytně nutné.“ Doktor pohlédl na soudce, jako by od něj očekával pochvalu. „Význam rasy pro zdraví národa, rovněž i pro psychické zdraví národa, ani není možné vyzdvihovat dostatečně často a důrazně. Aspekty rasového výzkumu hrají v hodnocení stavu duševně narušeného člověka mnohem důležitější roli než bludy kdovíjakého židovského šarlatána z Vídně.“

„Z toho tedy plyne, že jedním z rozhodujících faktorů pro vaši diagnózu je dědičnost.“

„Závadný vliv méněcenných zděděných vlastností. Samozřejmě! Ten se zde ukazuje v celé zřetelnosti. Není to jeden z rozhodujících, je to ten rozhodující faktor!“

Charly pokývala hlavou. „Mockrát vám děkuji, doktore Gerloffe,“ řekla. „Víc jsem vědět nechtěla.“

Znovu se posadila, načmárala si do spisu několik poznámek a šeptem se poradila s Contzenem.

Doktor se tvářil popuzeně. Jeho pohled těkal z Charly na soudce. Potom zlostně vybuchl.

„Nemám tušení, kam tímto vyptáváním směřujete,“ vykřikl a vstal. „Ale o takové děti, které existují jedině z důvodu nezodpovědného rozmnožování, se postará stát. A odstraní je z tělesa národa. Umístění na psychiatrii je v takových případech nejen vhodné, ale také nezbytně nutné! Jak jinak chcete zamezit…“

„To je v pořádku, doktore Gerloffe,“ přerušil ho soudce. „Všechno důležité jsme už slyšeli. Pokud paní Rathová – nebo pan Contzen – nemají další otázky, můžete odejít.“

„My jsme hotoví,“ řekla Charly.

Gerloff, rudý ve tváři, po ní šlehl zlým pohledem a opustil sál.

„Z mého hlediska,“ řekl soudce, „je výslech svědků tímto ukončen.“

„Ještě okamžik, pane předsedo,“ promluvil Theo Contzen a vstal. „Žádáme, aby soud povolal dalšího svědka.“

„Pane advokáte!“ Soudce zalistoval ve spise. „Na seznamu pozvaných žádné další svědky nevidím, takže…“

„Nechceme pozvaného svědka, ale přítomného.“ Soudce zvedl obočí. „Vy máte prezenčního svědka?“

„Přesně tak,“ řekl Theo Contzen a přečetl lístek, který mu přistrčila Charly. „Žádáme, aby byl povolán svědek major Friedrich von Randow.“

Když advokát jmenoval vojenskou hodnost, soudce mimoděk vypnul ramena.

„Nachází se major von Randow v budově?“

„Zajisté, pane předsedo,“ řekl Theo. „Čeká na chodbě.“ Soudce si odkašlal. „Soudní zřízenec? Podívejte se, prosím, ven po majoru von Randowovi a povolejte ho.“

Uniformovaný muž vedle dveří zasalutoval. „Major von Randow na místo svědků, provedu!“

Vyšel ze síně a po chvilce se vrátil s mužem, jehož zjev udělal nepopiratelně dojem: obr se stříbřitě blond vlasy v šedé uniformě wehrmachtu, na jehož ramenou se skvěly rudo-stříbrné proplétané epolety majora. Randow kráčel uměřeným krokem vpřed, čepici uniformy nesl pod paží. Když major vstoupil na místo svědků, nikdo ani nepromluvil, všechny pohledy lpěly na tom vysokém světlovlasém muži. Přesvědčivý příchod. Charly byla spokojená.

Soudce svědka předpisově poučil a Randow si ho v klidu vyslechl, ovšem tvářil se u toho, jako by ho hluboce urážel byť jen náznak možnosti, že by případně neříkal pravdu.

Charly vstala.

„Můžete se stručně představit, majore von Randowe?“ požádala.

Major přikývl. Nehledě na to, jak klidně a suverénně působil, příliš dobře se ve své roli před soudem nejspíš necítil.

„Jmenuji se Friedrich von Randow, narozen osmnáctého května osmnáct set devadesát pět na zámku Randow v Pomořanech.“

„Vylíčíte krátce své životní osudy?“

„Dětství jsem strávil na otcovském zámku. Když mi bylo dvanáct, poslal mě otec podle rodinné tradice na Hlavní kadetní ústav Gross-Lichterfelde, kde jsem absolvoval vojenské vzdělání. Ve válce jsem sloužil jako důstojník ve třetí pěchotní divizi nejprve na západní, potom na východní frontě.“

„Za vaše zásluhy o vlast vám jeho veličenstvo císař propůjčil železný kříž první třídy…,“ doplnila Charly.

„Ano.“

Ošklivilo se jí, že musí vést tyhle vlastenecké řeči, ale pro její záměr to bylo nezbytné. „Povíte nám stručně, pane majore, jak se vám vedlo po válce?“

„Jen nerad. Nebyla to hezká doba.“

„Myslím, že pro málokoho z přítomných to byla hezká doba.“

„Bylo mi třiadvacet a byl jsem nadporučík. Moje přání bylo dál sloužit vlasti v armádě, ale naše divize byla rozpuštěna.“

„A tak jste se připojil k freikorpsu.“

„Byl jsem rád, že můžu dál bojovat za německou věc. V Pobaltí.“

„V březnu dvacátého roku jste se ale vrátil do Berlína.“

„Ano. Se svým oddílem. Abychom z města vyhnali listopadové zločince.“

„Což se, jak známo, nezdařilo…“

„Bylo to pro mě velké zklamání. Nevědělo se, jak to půjde dál. S Německem. S Pruskem. S armádou.“

„A v této situaci jste se s někým seznámil.“

„Ano, s jednou dámou.“ Majorův hlas se ztišil.

„S dámou, u níž jste našel rozptýlení.“

„Jak se to vyjadřujete! Byli jsme zamilovaní, Anna a já.“

„Anna Thormannová.“

„Ano.“

Soudce vykulil oči. Pomalu mu docházelo, k čemu to celé směřuje.

„Se slečnou Thormannovou jste se ale neoženil?“ zeptala se Charly.

„Ne, to nešlo.“

„Proč ne?“

„Víte… Byl by to nerovný svazek.“

„Svazek, který jste zrušil. Abyste se pak v prosinci devatenáct set dvacet zasnoubil s dámou z přiměřených kruhů. S vaší současnou manželkou. Carolou von Sternheim.“

„Poslechněte!“ Von Randow poněkud zvýšil hlas.

„Svolil jsem, že budu vypovídat před soudem, ale nemusíme rozebírat všechny podrobnosti mého soukromého života. Jedná se jenom o toho chlapce, budeme mluvit o něm a o ničem jiném!“

„Máte pravdu, majore von Randowe, mluvme o chlapci. V jakém vztahu jste k Friedrichu Thormannovi?“

„Jak to myslíte?“

„No… příbuzensky.“

Důstojník na pár vteřin zaváhal. Potom se napřímil a pronesl rozhodující větu. „Friedrich je… no ano, je to můj syn.“

V sále zavládlo v ten okamžik takové ticho, že by opravdu bylo slyšet spadnout špendlík.

„Prosím o zapsání do protokolu,“ promluvila Charly do ticha. „Friedrich Thormann je synem Anny Thormannové a majora Friedricha von Randow.“ Zadívala se na soudce. „Dále prosím soud o zohlednění následujícího. Posudek úředního lékaře je založen, jak nám to doktor Gerloff právě vysvětlil, na domněnce, že Friedrich Thormann je méněcenného rasového původu. Tato domněnka je ovšem chybná, protože pravý opak je pravdou. A proto považujeme umístění do psychiatrického ústavu za neospravedlnitelné a požadujeme chlapcovo okamžité propuštění.“

Soudce si odkašlal. „Majore von Randowe,“ začal.

„Uznal jste své otcovství i oficiálně?“

„Ano.“

„A přesto byl Friedrich předán do péče státu.“

„Matka se o něj nemohla starat, když ho přivedla na svět, vážně onemocněla.“

„A vy jste se ke svému synovi přiznat nemohl.“

„Já jsem se k němu přiznal.“

Soudce zalistoval ve spisu. „A přesto byl chlapec v dubnu jednadvacet umístěn v městském sirotčinci Rummelsburg.“

„Přesně tak.“

„Pane předsedo!“ Charly povstala a vytáhla z tašky velkou hnědou obálku. „Dovolte, abych vám něco ukázala.“

Přišla k místu soudce a vytáhla z obálky list papíru.

„Tato listina potvrzuje, že zde přítomný major von Randow je biologickým otcem Friedricha Thormanna. Je to smlouva mezi ním a městským sirotčincem Rummelsburg, kterému svého syna svěřil a současně se zavázal k měsíčním platbám. Jejich výši zde nemusíme uvádět veřejně. Žádám vás ale, abyste toto psaní vložil do spisu.“

Soudce si narovnal brýle a četl. Charly se vrátila na své místo.

„Pokud se sirotčinec, jak zde vidím, zavazuje k diskrétnosti, jak je možné, že máme dnes tuto smlouvu k dispozici?“

„Víte, pane předsedo, já jsem nejenom studovala práva, ale získala jsem také u berlínské policie kriminalistické vzdělání.“

„Ach tak.“

Soudce nevypadal příliš nadšeně. Zdánlivě bezvýznamná záležitost, o níž si myslel, že ji velmi rychle vyřeší, najednou nabrala nečekané dimenze.

„Soud tuto novou okolnost patřičně vyhodnotí,“ prohlásil. „Zasedání je u konce. Jednání bude pokračovat příští týden ve středu.“

Charly sbalila spis a zavřela tašku. Když po boku Thea Contzena vyšla ze sálu, zachytila pohled vrchního komisaře Steinkeho, k němuž se novina o odročení již evidentně také donesla. Bývalý vyšetřovatel z oddělení vražd, který nyní dělal kariéru u gestapa, Charly nakonec přece jen poznal. A nevypadal vůbec šťastně.

2

Sklo, ocel a beton. Strohá moderní krychle působila v řadě starobylých, štuky ozdobených domů jako cizorodé těleso. KANT GARAGEN-PALAST stálo velkými písmeny zcela nahoře na prosklené fasádě, vjezdy zdobily reklamní štíty na benzín Shell a Olex. Ráj pro automobilisty a cizí svět pro Andrease Langeho. Kriminální komisař stále neměl řidičský průkaz, proto také seděl na zadním sedadle mordauta. Řídil kriminální sekretář Kowalski, nováček z Königsbergu.

„Tady to je,“ ozval se Czerwinski ze sedadla spolujezdce. „Tamhle vlevo.“

Zbytečná informace, Kowalski už dávno vyhodil směrovku, ale od chvíle, kdy Kowalski začátkem roku přišel z policejního prezidia Königsberg na Hrad, dělal Czerwinski, jako kdyby musel on, ostřílený berlínský policajt, nováčkovi z východopruské provincie ukázat, jak to v tomhle městě funguje.

Lange se do ničeho nemíchal, byl přece kriminální komisař a nikoliv vychovatel. Navíc se blížila půl osmá a on ještě neměl kávu. Telefon začal zvonit ve chvíli, kdy si namydlil obličej, aby se oholil. A ještě než zvedl sluchátko, věděl, že mu volají z Alexu.

„Máme nález mrtvoly,“ oznámil mu Wiesenkötter z pohotovosti, „mordauto je na cestě. Kolegové u vás budou do deseti minut.“

Byli tam za devět a půl. Lange co nejrychleji odbyl zbytek ranní toalety, na kávu mu ovšem čas nezbýval. Konvice sotva začala nesměle hvízdat, když už se ozvalo zazvonění. Jeho nový byt se zkrátka nacházel příliš blízko od prezidia.

Zrovna před rokem se přestěhoval ze čtvrti Prenzlauer Berg na náměstí Werderscher Markt. Stará adresa již nebyla dostatečně reprezentativní. A pokud měl být upřímný, potají doufal v povýšení na vrchního komisaře, což už většinu kolegů z jeho ročníku potkalo. V tomto směru se však už léta nic nedělo. Nikdo mu neřekl, proč ho tak důsledně přehlížejí, ale žádné vysvětlování ani nebylo nutné. Procentem objasněných případů to být nemohlo, jeho kvóta byla nejlepší z celé kriminální skupiny M. Bylo to pouze tím, že doposud nevstoupil ani do NSDAP, ani do SS, dokonce ani do SA. Úplně stejně jako jeho šéf, vrchní vládní rada Ernst Gennat, Lange jakékoliv sbližování s novými vládci odmítal.

Nyní tedy seděl špatně naladěný a špatně oholený vedle Christel Temmeové na zadním sedadle mordauta a trápil se především otázkou, kde asi dnes dostane první šálek kafe. Připadal si, jako kdyby měl hlavu obalenou vrstvou vaty.

Kowalski dal přednost autům v protisměru a odbočil do vjezdu parkovacího domu. Czerwinski již stáhl okénko a ukazoval strážníkovi, který nenápadně hlídkoval pod reklamou na benzinku Olex, odznak kriminální policie.

Muž v modré uniformě ukázal do neonem osvětleného nitra budovy. „Mrtvola leží ve třetím. Támhle tudy vzadu nahoru,“ řekl.

Kowalski přikývl a zamířil na úzkou, točitou rampu takovou rychlostí, až pneumatiky na hladkém betonu zakvílely. Lange ten zvuk nesnášel, o pohledu z okénka už vůbec nemluvě. Zavřel oči.

„Tady ale nesmí nikdo vyjet proti tobě,“ komentoval to Czerwinski ze sedadla spolujezdce.

„To se nestane,“ odpověděl Kowalski. „Jedině omylem. Výjezd je po té druhé rampě.“

„Nepovídej?“

„Povídám. Tak se parkovací domy staví. Tohle máme v Königsbergu taky.“

Czerwinski už nic neříkal, založil ruce a uraženě se díval z okénka.

Mordauto se vyšroubovávalo patro za patrem vzhůru, dokud Kowalski ve třetím patře nesjel z rampy na parkovací plochu. Zaparkoval auto v dostatečném odstupu od shluku lidí, který se vytvořil u stěny před doširoka otevřenou řadou oken: tři pořádkoví policisté a několik lidí v civilu se srotili kolem něčeho, co přes jejich záda nebylo vidět.

Lange vystoupil a otevřel stenotypistce, která na tu nevídanou úslužnost reagovala plachým úsměvem. Potom rozdal povely.

„Czerwinski, přineste z auta fotoaparát. Kowalski, vy a slečna Temmeová pojďte se mnou.“

Czerwinski už měl protest na jazyku, ale Lange to ignoroval, nasadil si klobouk a vykročil směrem k pořádkovým policistům.

„Kriminální komisař Lange, oddělení vražd,“ představil se. „Kdo tady velí?“

„Poslušně hlásím, že já, komisaři,“ řekl muž s pečlivě zastřiženým knírem. „Nadstrážmistr Bertram, stodvacátý druhý okrsek.“

Než Lange stačil něco říct, vymrštil Bertram pravou paži. „Heil Hitler, komisaři!“

Lange na německý pozdrav odpověděl kývnutím a sklonil pohled k betonové podlaze. Ležel tam atleticky stavěný, tmavovlasý pětatřicátník v elegantním, avšak zašpiněném obleku. Klobouk neměl. Z bledého obličeje do betonového stropu hleděly skelné modré oči.

„Zavolali nás sem kvůli němu,“ řekl Bertram.

„Kdo mrtvého našel?“

„Tam ten pán v šoférské čepici.“

Tento popis byl nekompletní. Hubený muž, na nějž nadstrážmistr Bertram masitým prstem ukazoval, měl kromě šedivé čepice se štítkem zdobené zlatými tkalouny také kožené holínky, kožené rukavice a působivý černý kabát zapínaný dvěma řadami knoflíků. Typičtěji se člověk coby šofér už obléknout nemohl.

„S dovolením, Meinecke,“ představil se muž. „Stefan Meinecke. Vozím pana Carlsena.“

„Carlsena? To je ten člověk tady na zemi?“

„Bůh chraň! Ne! Tenhle musel řídit sám.“

„Proč myslíte?“

„Tak určitě to není jeden z nás. Kolegy znám všechny. Když míváme pauzu, sedáváme dole v hospodě Groschenkeller.“

„Sedáváme? Kdo?“

„No řidiči, co tu pracují. Zatím. Je nás pořád míň. Většina pánů řídí radši sama.“

„A když jste ráno přišel do práce, ležel na parkovišti ten mrtvý muž?“

„Ne, toho jsem tam položil. Seděl původně v autě. Támhle.“

Meinecke ukázal na světle zelená ocelová vrata, která byla napůl odsunutá ke straně. Uvnitř parkovacího boxu byl vidět tmavě zelený Opel Olympia s otevřenými dveřmi u řidiče.

„Takže jste toho muže přemístil?“

„No jistě. Musel jsem ho dostat ven, vždyť bylo možný, že je ještě naživu.“

„A dál?“

„Co dál?“

„Byl naživu?“

„Ne, bylo po něm. Tomu jsem se vůbec nedivil, když tam bylo tolik zplodin.“

„Tak pomalu. Co přesně se stalo?“

„Byl jsem v garáži, abych vyzvedl náš vůz.“

„Kdy?“

„Celkem brzo, tak kolem šesté. Chtěl jsem auto ještě umýt, než pana Carlsena zavezu do kanceláře.“ Meinecke ukázal na zavřený parkovací box, na jehož vratech bylo namalováno číslo 313. „Náš adler stojí tady uvnitř. Tedy, adler pana Carlsena.“

„Takové podrobnosti nás momentálně nezajímají.“

„Jak myslíte. Zkrátka, když se chystám odemknout, slyším z vedlejší garáže motor na volnoběh. Při zamčených vratech. Což je nebezpečný.“ Řidič ukázal na jednu z cedulí pověšených v pravidelných rozestupech na stěnách parkovacího paláce.

VYPNĚTE MOTOR. NEBEZPEČÍ OTRAVY.

„Co bylo potom?“ zeptal se Lange.

„Zabušil jsem. Nikdo nereagoval. Plyny už utíkaly škvírou ve vratech, takže jsem běžel dolů na bránu, tam mají od všeho klíče, a vyběhl jsem s panem Möldersem zpátky nahoru, jak rychle to jenom šlo.“

„Moment, to je kdo?“

„Jeden z hlídačů garáží.“ Lange si to jméno poznamenal.

„V každým případě,“ vyprávěl dál Meinecke, „odemkli jsme, já šel dovnitř, držel jsem si na nose kapesník, došel jsem až k autu a zhasl jsem motor. A pak jsem toho člověka co nejrychleji vytáhl z garáže, ta byla už úplně zadýmená.“

„Kde jste toho muže našel?“

Meinecke na něj hleděl, jako kdyby v životě neslyšel stupidnější otázku. „No za volantem, pochopitelně. Ten řídil sám. Copak jsem vám to neříkal?“

Lange se tou svéráznou berlínskou vlídností nenechal rozčílit, na to už žil ve městě příliš dlouho. „Takže stále seděl v autě,“ řekl.

„Jo. Asi tam zůstal sedět moc dlouho. A nevypnul motor. Prostě samořidič. Ti nemají ponětí, jak je takovej automobil nebezpečná věc.“

„A co dál? Když jste toho muže vyvlekl z garáže?“

„No, Mölders zatím zotvíral okna. Položili jsme toho pána sem, na čerstvej vzduch. Ještě jsem ho zkoušel křísit, ale marně.“

„Byli u toho další svědci?“

„Jak říkám, pan Mölders. Jinak nikdo. Všichni ostatní přišli později, to už tady byly švestky. Chci říct, vaši kolegové.“

Lange pokýval hlavou. „Děkuji, pane Meinecke. To prozatím stačí. Hned se vás ale na všechno zeptáme podrobněji. Zůstaňte, prosím, v dosahu.“

„Ale…“ Meinecke se podíval na hodinky. „Jak dlouho to potrvá? Pan Carlsen…“

„Váš šéf si dnes bude muset vystačit s taxíkem, obávám se.“ Lange se otočil na kriminálního sekretáře. „Kowalski, postarejte se, prosím, o pana Meineckeho. A prověřte, jestli existují další svědci, hlavně se zaměřte na toho pana Mölderse. Já si zatím prohlédnu místo nálezu.“

„Provedu, pane komisaři.“

Kowalski se ujal řidiče, který se na nového partnera pro rozhovor netvářil o nic nadšeněji, a Lange se věnoval garáži se zeleným opelem. Železná vrata sice byla částečně odsunutá, aby jimi pohodlně prošel člověk, ale Lange si přesto uvnitř musel před ústy a nosem držet kapesník. Dveře u řidiče byly otevřené, klíček vězel v zapalování. Olympia byla novějším modelem, který automobilka vyvinula speciálně ku příležitosti olympijských her.

Lange na první pohled nezjistil nic neobvyklého. Uvědomil si ale, že se mu stále hůř dýchá. Nějaký kapesník tady byl k ničemu, musel zpátky na vzduch. Venku si prohlédl konstrukci a poznamenal si číslo stání. 314. Posuvná křídla vrat se pohybovala v kolejničkách a v otevřeném stavu mizela v bočních stěnách garážových boxů. Prostorově úsporné řešení.

Kriminální sekretář Kowalski začal u těla vyslýchat svědky. Umístil u schodišť dva uniformované policisty, aby zamezili přístupu dalších zvědavců. Kdo měl v pronájmu některou z garáží ve třetím patře, měl dnes ráno smůlu. Vyšetřování nepřirozeného úmrtí nesmělo být rušeno; samozřejmost, o níž pořádková policie ve 122. okrsku zřejmě ještě nikdy neslyšela. Kowalski však byl na nejlepší cestě vnést do tohoto zmatku řád a rozpustit sběh diváků. Czerwinski se během té doby zmohl alespoň na to, aby postavil fotoaparát a začal dělat snímky těla.

„Toho mrtvého ne, Czerwinski!“ křikl na něj Lange. Tlustý kriminální sekretář se na něj vyjeveně otočil.

„Nefoťte to tělo. Tohle není nálezová situace. Potřebujeme snímky z garáže tři jedna čtyři.“

Czerwinski zavrčel něco nesrozumitelného, ale hodil si pak stativ na rameno a šinul si to ke garáži.

„Nasnímejte ten opel,“ řekl Lange. „Zevnitř a zvenčí. A celou garáž.“

Czerwinski se pokoušel procpat fotoaparát pootevřenými vraty a zahákl se o jejich hranu stativem.

Vtom se prostorem rozlehl hlas.

„Na vašem místě bych s tím ještě počkal.“ Lange se otočil. Stál tam muž s prořídlými vlasy a v šedé kombinéze z hrubé látky, jemuž se na hrudníku skvěla nášivka se žlutými písmeny KANT GARAGEN-PALAST.

„Je to tam plný zplodin,“ vysvětloval zaměstnanec garáží. „Než tam vlezete, musí se vyvětrat. Ty cedule tady asi visí pro srandu, co?“

Czerwinski se zastavil, stativ stále opřený o rameno, a podíval se na svého nadřízeného.

„Vy tady pracujete?“ obrátil se Lange na toho chytrolína.

„Není to snad vidět?“

„A vaše jméno?“

„Mölders. Erwin.“

„Vy jste panu Meineckemu odemykal garáž tři sta čtrnáct?“

„Přesně tak.“

„Výborně, pane Möldersi, musíme si promluvit. Máte tady nějakou kancelář nebo něco?“

„Jistě. Dole.“

„To se hodí. Potřebujeme místnost, kde v klidu vyzpovídáme svědky.“

„Vyzpovídat svědky? Nemohli byste to udělat na Alexu?“

„Jestli s námi chcete jet na Alex, tak beze všeho.“

„Cože? Já jsem snad svědek? Nic jsem neviděl. Jenom jsem odemkl garáž.“

„Věřte mi, vy jste svědek. Tak pojďme dolů. A kdybyste ještě někde sehnal hrnek kávy…“

O čtvrt hodiny později seděl Andreas Lange dokonce před celou konvicí. Erwin Mölders ho zavedl do své kanceláře páchnoucí motorovým olejem a poslal kolegu pro kávu do vedlejší hospody s názvem Groschenkeller, o níž už prve mluvil Meinecke. Lange si nalil kávu a napil se. Už se pomalu probíral.

Nejprve znovu vyslechl řidiče a nechával jeho odpověď zapisovat. Kowalski stál u dveří a pozorně poslouchal. Poté co kriminální sekretář shromáždil personálie všech přítomných a vytřídil svědky od čumilů, Lange ho vzal s sebou dolů. Přičemž se většina čumilů dušovala, že nejsou zvědaví, ale přišli si jen vyzvednout auto. Kowalski je poslal všechny pryč. Bez aut. Nakonec skutečně zbyli jen dva použitelní svědci, řidič Stefan Meinecke a hlídač garáží Erwin Mölders.

Když Meinecke podal plnou výpověď, která se ve všem podstatném shodovala s tím, co povídal už ve třetím patře, přišel na řadu Mölders. Zaměstnanec garáží, evidentně nešťastný, že má v budově policii, šoférovo líčení podpořil. Asi ve čtvrt na sedm se prý v kanceláři zjevil rozrušený Meinecke, že se údajně někdo zamkl v garáži s běžícím motorem. On, Mölders, vzal svazek klíčů a odemkl box, Meinecke se odvážně vrhnul dovnitř, vypnul motor a vyvlekl řidiče z vozu.

„A vy?“ zeptal se Lange.

„Já? Zotvíral jsem okna, ne? Vždyť je to nebezpečný jako prase.“

„Kysličník uhelnatý.“

„Tak. Však vidíte, jak dopadl chudák Rekowski.“

„Kdo?“

„Klaus von Rekowski. Ten mrtvej. Vy asi nic nevíte, že?“

„Vy toho muže znáte?“ ujistil se Lange.

„No jistě. Znám všechny naše nájemníky. A jejich šoféry, pokud ještě nějaký mají. Teď už si ale skoro všichni řídí sami.“

„A pan von Rekowski také řídil osobně?“

„Jinak by asi zařval jeho řidič, a ne on.“

„Byl ještě naživu?“

„Ne, bylo po něm. Meinecke mu dělal masáž srdce a dýchal do něj, ale už se nedalo nic dělat.“

„Co bylo potom?“

„No, sešel jsem dolů a volal vaše kolegy.“

„To jste udělal naprosto správně.“

„Skvěle. Tak teď jste tady. Ale jak dlouho tu vlastně ještě chcete zůstat? Blokujete nám celej provoz.“

„Kriminalistické ohledání vyžaduje čas.“

„Všichni automobilisti z okolí patří k našemu zákaznictvu. Potřebují někam zaparkovat. Co mají dělat? Odstavit to někde pod lampou a riskovat lístek? Jak by to vypadalo, kdyby všichni parkovali kolem obrubníků? Vždyť si to představte: Kantstrasse napravo nalevo obestavěná autama. Proč myslíte, že se staví takový velkogaráže, jako je ta naše?“ Lange tomu přívalu slov statečně čelil. „Je mi líto, pane Möldersi,“ řekl potom, „ale toho vaše zákazníky neuchráním. Můžu ale informovat kolegy z pořádkové policie, aby si tady v okolí počínali při rozdávání pokut trochu milosrdněji.“

Mölders nic neříkal, ale nadšeně se netvářil.

„Už se to tady někdy stalo?“ zeptal se Lange. „Že by se někdo udusil v autě s běžícím motorem?“

„Tady ne. Ale stává se to, že. Když někoho omrzí život a protáhne si výfuk přímo do kabiny.“

Lange zpozorněl. Meinecke vycházel z verze o nehodě. Řidič, který se příliš dlouho zapomněl v autě s běžícím motorem.

„Uměl byste si to představit i u pana von Rekowského?“ zeptal se. „Že to byla sebevražda?“

„To těžko.“

„Říkáte to docela s jistotou. Znal jste ho tak dobře?“

„Tak se běžte mrknout, teď už do toho stání asi můžete. Uvidíte, jestli je tam nějaká hadice nebo tak něco. Já si myslím, že ne.“

Lange vzal svůj hrnek a vstal.

„Dobře. Slečno Temmeová, půjdeme teď nahoru a prohlédneme si tu věc.“

„Takže já se můžu vrátit ke své práci?“

„Vy půjdete s námi, pane Möldersi. Výslech ještě neskončil.“

Erwin Mölders je rozmrzele doprovázel nahoru. Czerwinski mezitím otevřel obě křídla vrat naplno a nechal garáž dobře vyvětrat. To byla jediná věc, kterou změnil; opel stál přesně jako předtím, s otevřenými dveřmi. Tělo leželo také na stejném místě pod okny. Skláněl se nad ním štíhlý muž v bílém plášti.

„Tady se nic zvláštního nedělo,“ řekl Czerwinski kvapně, sotva se Lange vynořil z východu schodiště. „Jenom právě přišel doktor Karthaus.“

„To vidím,“ odtušil Lange a šel za doktorem. „Nějaké poznatky, doktore?“

Karthaus otočil hlavu. „Hezky pomalu se starým koněm. Sotva jsem se na něj stačil podívat. Přesnou diagnózu dostanete až po rozboru krve.“

„A jak zní ta nepřesná?“

„Posmrtné skvrny světle rudé barvy. Ukazují na otravu kysličníkem uhelnatým.“

„To jsme už taky usoudili.“

„No tak proč se ptáte?“ zabručel Karthaus a posvítil mrtvému malou kapesní svítilnou do vytřeštěných očí.

„Usuzujete na nehodu? Nebo na sebevraždu?“

„Přesně to hodláme právě zjistit.“

Lange vešel do boxu a opatrně začichal. „Jak poznám, že se tady už dá bezpečně dýchat, doktore?“

„Nosem to neucítíte. Ale pokud vás nezačne bolet hlava, neudělá se vám nevolno a nepadnete mrtvý k zemi, mělo by to být v pořádku.“

Nikdo se nesmál. U Karthause člověk nikdy nevěděl, jestli něco takového myslí jako vtip, nebo mluví smrtelně vážně.

„Takže můžete asi začít, Czerwinski,“ řekl Lange.

„Slyšel jste doktora. Pokud padnete mrtev k zemi, dejte nám vědět.“

Kriminální sekretář zvedl stativ na rameno a odnesl fotoaparát do boxu, zatímco Lange začal zkoumat opel. Žádnou hadici nenašel, ani v kabině, ani na výfuku. „Asi budete mít pravdu,“ prohlásil směrem k Möldersovi, který celou věc netečně pozoroval. „Na sebevraždu to nevypadá.“

„To jde i bez šlauchu, když garáž hezky těsní. Ale já té sebevraždě stejně nevěřím.“

„Myslíte, že Rekowski v autě usnul?“

„Ne, to je blbost. Bylo přece zamčeno, a to mě udivuje.“

„Proč?“

„Tak za prvé, proč by někdo zamykal garáž, když je uvnitř? A za druhé, i kdyby chtěl, nejde to. Naše boxy se dají zamknout jenom zvenčí.“

„A to mi říkáte až teď?“

„Neptal jste se.“

„To znamená, že někdo musel pana Rekowského v jeho garáži zamknout.“

„Jinak to možný není. On sám se tam každopádně zamknout nemohl. Jedině, kdyby uměl chodit skrz zeď.“

„Zatraceně, pane Möldersi,“ řekl Lange. „Víte, co to znamená?“

„Ne.“

„Policie bude muset ten váš krásný parkovací dům zavřít na trochu delší dobu. Právě jsme začali vyšetřovat vraždu.“

Mölders vytřeštil oči a chystal se něco říct, ale pak mávl rukou. Zdálo se, že se smiřuje s osudem.

Lange přivolal Kowalského. „Ať vás pan Mölders doprovodí k telefonu a zavolejte na Alex. Potřebujeme techniky na obsáhlé zajištění stop v celé budově. Tohle nebyla nehoda. Ani sebevražda.“

Kowalski a Mölders zamířili na schodiště. Lange počkal, až Czerwinski dokončí fotografování v boxu, potom si natáhl rukavice a prohlédl si vnitřek vozu. Na opěradle přední sedačky objevil tmavou skvrnu a dotkl se jí prstem. Bílá látka rukavice se zbarvila doruda. Opravdu to byla krev. Nebyla ještě úplně sražená. Udivilo ho, že se krvavá skvrna nachází na místě spolujezdce, Meinecke přece říkal, že mrtvý Rekowski seděl za volantem.

Lange si klekl na měkké polstrování přední sedačky a nahlédl do přihrádky na rukavice. Skutečně se v ní nacházely rukavice a také náprsní taška z téže černé kůže. Lange ji otevřel a našel v ní různé doklady, všechny na jméno Klaus von Rekowski, řidičský průkaz, pas a členskou legitimaci. V ní byl mrtvý vyfotografován v černé uniformě. Klaus von Rekowski byl hauptsturmführer SS. Lange nález uložil do sáčku na sběr důkazního materiálu a povzdechl si. SS-man. Tohle mu ještě tak chybělo. Hledal dál, ale plocha před zadním sklem a zadní sedačka byly prázdné, nic neleželo ani na podlaze. Pod přední sedačkou na straně spolujezdce však nahmatal nějaký malý předmět a vylovil ho. Rtěnka. Guerlain Paris stálo drobným písmem na pouzdru. Ne m’oubliez pas. V autě důstojníka SS. Ženy malující si rty byly v novém Německu v podstatě odsuzovány. Von Rekowski ale asi neměl zálibu v nenalíčených Grétkách s blonďatými copy. Lange mu rozuměl. Uložil i tento nález a šmátral dál pod sedadly, dokud špičky jeho prstů nezavadily o něco měkkého. Nějaká látka. Opatrně ji vytáhl a podíval se na ni. Kapesník. Bílý, pomačkaný kapesník s jemnou zlatou výšivkou s motivem klíče, který ležel šikmo přes kotvu. Lange už chtěl kapesník uložit do sáčku, když tu zaznamenal pach vycházející z toho kousku bílého plátna. Komisař obezřetně přiblížil kapesník k nosu a začichal. Nepříjemně nasládlý pach. Znal ho. Od zubaře.

3

Charly seděla u snídaně. Odložila noviny. Bylo to skoro nesnesitelné, ze stránek úplně odkapávala sebechvála, v níž si říšská vláda libovala. Dokonce i Berliner Tageblatt, jehož si Charly kdysi vysoce cenila, se nechal skrz naskrz namočit do propagandy. Tak jako všechny noviny v Německu. Celé stránky byly věnovány Hitlerově výstavě, jež měla brzy otevřít své brány pod Vysílačem. Gebt mir vier Jahre Zeit – Dejte mi čtyři roky. Obsáhlá přehlídka národního socialismu, jak psal Tageblatt. Jedno jediné slizce ješitné podkuřování té nacistické bandě a jejímu samozvanému vůdci, jak shledávala Charly.

Goebelsův propagandistický aparát jel na plný výkon. Další články líčily rozsáhlé přípravy Dne národní práce, jak nacisté před čtyřmi lety přejmenovali První máj, tradiční památný den dělnického hnutí. Vlajky, pochody, projevy, obvyklé pozlátko. Berlín si od jásání a pochodování neodpočinul. Zrovna minulý týden se s podobnou pompou slavily Hitlerovy narozeniny. Nesnesitelné. Co ten člověk dokázal kromě toho, že se dožil osmačtyřiceti?

V náhlém záchvatu vzteku smetla noviny ze stolu. Hodiny na stěně tiše tikaly, vodovodní kohoutek kapal, jinak nebylo slyšet nic. Měla pocit, že se z ticha v bytě zblázní. Proč nebyla Greta doma, zatraceně? S ní by si aspoň mohla popovídat.

Charly si zapálila juno. Cigaretový kouř se vinul před oknem, venku se na Spenerstrasse valil déšť v proudech. To zas byl začátek týdne. Když bývala v bytě sama, přepadal ji někdy pocit nesnesitelné osamělosti. Jako kdyby byla na světě úplně sama. Takhle se už v tomto městě cítila, ty čtyři a půl miliony Berlíňanů na tom nic neměnily. K čemu je milionové město, když v něm člověk nikomu nevěří?

Utěšovala se tím, že je v Německu jen do odvolání. Musela dostat toho chlapce ven, aby mohla zase odejít. Navždycky. Charly záviděla Gretě, která mohla se svým švédským pasem cestovat, jak se jí zlíbilo. Na podzim odjela na několik měsíců za matkou do Stockholmu. A možná by tam byla i teď, kdyby se Charly nevrátila do Berlína. Takto ale obnovily staré společné bydlení. Charly jí byla vděčná, kamarádka jí v posledních týdnech dodávala sílu, s Gretou byl byt ve Spenerstrasse čímsi jako poslední baštou svobody ve městě, v němž už člověk nesměl říkat, co si myslí, pokud nechtěl riskovat zdraví, nebo dokonce život. Do Spenerstrasse chodil na návštěvu její šéf Wilhelm Böhm nebo Robert, jehož poznala v Praze, anebo další stejně smýšlející, kteří si ve vlastní zemi připadali jako cizinci. Moc jich nebylo.

Kde se ta Greta zasekla? Charly tahala z cigarety, ale její nervózní myšlenky neuklidnil ani nikotin. Od kdy byla vůbec tak přecitlivělá. Dělala si takové starosti o kamarádku už dřív? Vždyť Greta Overbecková byla ženou, která si umí poradit a o niž člověk opravdu nemusel mít obavy. To už spíš o muže, kteří si s ní něco začali.

Byla Greta se svými stále se měnícími milenci šťastná? Bývala Charly šťastná s Gereonem Rathem? Určitě ne vždycky. Byla by s ním nakonec šťastná? Zbytečná otázka, protože Gereon byl pryč. A ona cítila, jak jí chybí. Někdy se jí zdálo, jako kdyby umřel doopravdy, natolik se zmenšily její naděje, že ho ještě někdy uvidí.

Začal někde nový život. Někde v Německu? Někde v cizině? Nevěděla. Ani to nesměla vědět, úřady byly podezřívavé. Úředně Gereona dosud neprohlásili za mrtvého, ačkoliv od přestřelky na Schöneberském mostě uplynulo víc než osm měsíců. Jen jeho tělo se nenašlo, což celou záležitost komplikovalo.

Charly si vzpomínala na bolest, kterou cítila, když jí Reinhold Gräf předal zprávu o jeho smrti. Jak se cítila ochromená, vnitřně umrtvená, jako kdyby v ní odumřel všechen život. Pořád to ještě bolelo, když si na tento okamžik vzpomněla, třebaže ke smutku nebyl důvod.

Anebo právě byl. Protože život, který vedla, nebyl tím, jaký si přála. Byla odtržena od muže, jehož milovala, od chlapce, jehož chtěla vychovat, nemohla vykonávat povolání, které vykonávat chtěla, ani jako policistka, ani jako advokátka. Republika jí dávala iluzi, že má život ve svých rukách, a ona tomu věřila. Pak se ale před čtyřmi lety zmocnili vlády nacisté.

Greta to mohla ignorovat, ta si prostě odjela do Švédska, když jí začalo být těsno v Německu, a vracela se do Berlína, jak se jí to hodilo. Tohle Charly nemohla. Její lednový návrat z Prahy byl možný jen díky tomu, že oficiálně vůbec neemigrovala. Na hranicích předložila falešný pas. Jedna z výhod toho, že byla zaměstnaná u Wilhelma Böhma, svého bývalého nadřízeného z oddělení vražd, který si otevřel soukromou detektivní kancelář a – to již méně oficiálně – pomáhal lidem s útěky ze země. Takže nebyl takový problém dostat se k padělaným papírům.

Myšlenka na Böhma ji připomněla, že je čas vyrazit. Zamáčkla cigaretu v popelníku a dopila poslední hlt kávy. Když šla ke dveřím od bytu s kabátem přehozeným přes ruku a taškou na rameni, začal zvonit telefon. Charly si říkala, že ho bude ignorovat, ale docela dobře jí mohl volat Böhm s nějakým úkolem. Odložila kabát, tašku a klíče na stolek v předsíni a zvedla sluchátko.

„Ano?“

„Je to telefon Grety Overbeckové?“

Měla ho nechat, ať si zvoní! Zřejmě některý z Gretiných milenců. Někteří z nich bývali pěkně neodbytní.

„Ano,“ řekla, „ale slečna Overbecková právě není doma.“

„Vyřiďte jí, prosím, ať se hlásí na kriminální policii.“

„Na kriminální policii? Co se stalo?“

„To vám nemůžu sdělovat. Vyřiďte slečně Overbeckové, ať se nám okamžitě ozve. Je to velmi důležité.“

„Kdybyste mi jen řekl, kde přesně se má hlásit.“

„Jistě. Na prezidiu na Alexanderplatzu. Kriminální skupina M, komisař Lange.“ Charly se zarazila.

„Andreasi?“ zeptala se. „To jste vy?“

„S kým mluvím, prosím?“

Hlas na opačném konci drátu zněl lehce zmateně.

„Tady Charlotte. Charlotte Rathová.“

„Charly! Bože! Jak se máte? Já… ach, to je hloupá otázka. Upřímnou soustrast.“

„Díky.“

„Je mi to tak líto, ta věc s Gereonem je tak tragická! Bohužel ještě nebyl pohřeb, jinak bych vám dávno… Zní to teď úplně jinak, než jak jsem vám to chtěl říct.“

„To je v pořádku. Já rozumím, co jste mi chtěl říct. Cením si vaší účasti. Děkuji.“

Charly ho sice nemohla vidět, ale nepochybovala, že Andreas Lange zrudl až ke kořínkům vlasů.

„Omlouvám se, že vás musím obtěžovat s takovou banalitou.“

„Nic se neděje. Práce oddělení vražd přece není banální. Jenom mě udivuje, že by má kamarádka mohla hrát roli ve vyšetřování vraždy.“

„Úmrtí. Říkáme tomu vyšetřování úmrtí.“

„Samozřejmě. Starý Gennat. Vždyť v tom má pravdu.“ Vzpomínka na staré časy ji rozlítostnila. V roce 1927 začala na oddělení vražd pracovat jako stenotypistka a její budoucnost byla velká, jasná a otevřená.

„Takže o jaké úmrtí se jedná?“ zeptala se. „Není to nic v rodině, doufám.“

„Ne, ne. Našli jsme tělo. V garážích firmy Kant.“

„A co s tím má společného Greta?“

„Víte, vaše kamarádka je uvedená i s telefonním číslem a se vším všudy v diáři toho mrtvého.“

„Se vším všudy?“

„Kromě té berlínské je tam i stockholmská adresa a k tomu pár poznámek, které nechci blíž rozebírat.“

„Kdo je ten mrtvý?“

Prosím, ať to není Robert, pomyslela si, nebo Wilhelm Böhm. Jeho detektivní agentura sídlila poblíž toho parkovacího domu.

„Říká vám něco jméno von Rekowski? Klaus von Rekowski?“

Charly se v první chvíli ulevilo. Nebyl to žádný z těch několika málo přátel, kteří jí v Berlíně zbyli. Potom se jí ale v hlavě, jakoby z velké dálky, rozezněla poplašná siréna. Důvod tohoto poplachu však nedokázala pojmenovat.

4

Zatím všude projeli dobře, ale na Williamsburg Bridge se zasekli v dopravní zácpě. Frenchie troubil, ačkoliv to nemělo nejmenší smysl, a nadával, což bylo ještě zbytečnější.

„Fucking shit!“ vykřikl a udeřil pěstí do volantu.

„Sorry, Mister Marlowe, I’m afraid we’re gonna be late. Maybe an accident.“

„Nevermind.“

Mluvili spolu anglicky, třebaže oba pocházeli z Německa. Frenchie nebyl, jak by jeho přezdívka naznačovala, Francouz, nýbrž čistokrevný Berlíňan. Byl z rodu hugenotů, ale tak jemné detaily Američané nerozlišovali. Když se někdo jmenoval příjmením Delacroix, musel být zkrátka Francouz. Přičemž Frenchie na tomto nedorozumění nebyl bez viny. Aby se vyhnul internaci coby nepřátelský cizinec, nechal si v roce 1917 německé křestní jméno Frank změnit na François. To už Amíci neuměli vyslovit vůbec, takže od té doby byl prostě Frenchie.

Johann Marlow nehodlal tuto otázku svěřit fantazii Newyorčanů, takže si zamerikanizoval křestní jméno a k příjmení připojil e. John Marlowe se v dopisech a na firemních štítech vyjímalo výborně, jeho jméno znělo američtěji než jména jeho obchodních partnerů. Salomon Epstein. S tímhle jménem by člověk mohl provozovat košer řeznictví v Grenadierstrasse.

Když před půldruhým rokem definitivně odešel do Států, rozžehnal se Marlow se vším německým. A to, k čemu se za tu dobu dopracoval, bylo úctyhodné. Opět mohl sedávat na zadním sedadle automobilu značky Duesenberg a nechávat se vozit, kam potřeboval.

Kdyby to tedy šlo. Momentálně stáli. Za ocelovou konstrukcí ve středu mostu prosvištěla souprava metra. Marlow si zapálil doutník. Nestávalo se často, aby přejížděl na Manhattan již v tuto denní dobu. Nadále žil v Brooklynu a překračoval East River obvykle až po setmění. Většinu dne trávil v kanceláři své firmy. John Marlowe Imports, to se psalo na průčelí nenápadné budovy na Kent Avenue. Jen dvě patra, nahoře kanceláře, dole sklad. Nic víc nepotřeboval. Když vyšel ze dveří, viděl ocelové pohoří mostu Williamsburg Bridge, do přístavu to odsud nebylo daleko. Nejlepší místo na řízení obchodů.

Dnes ráno se však v kanceláři dosud nezastavil, nýbrž to ze svého domu v Brownsville vzal rovnou přes East River. Jack ho požádal o setkání, Jack Helferich, jeho pravá ruka, jeho člověk na Manhattanu.

Helferich, nomen omen. Vždycky úslužný a vždycky zdvořilý, ten člověk byl rozený poddaný. Jenom vyrostl ve špatné zemi. Jackovi bylo teprve sedm, když jeho rodiče vycestovali z Německa do Ameriky, dospíval v Brooklynu, kde nebyl žádný císař, jehož by člověk mohl poslouchat. Ale byli tu gangsteři.

A od té doby, kdy Johann Marlow před půldruhým rokem definitivně opustil Německo, protože ho opustit musel, byl pro Jacka Helfericha novým císařem Doktor M.

Již ve svém exilovém roce od léta 1933 do léta 1934, kdy Marlow musel odejít z Německa, protože nová vláda rozbila všechna zločinecká bratrstva a tím i základ jeho obchodů, se mohl obrátit na toho muže, jehož mu zprostředkoval Abraham Goldstein. Marlow se tehdy dopustil té chyby, že se do Německa vrátil. Protože si myslel, že za využití svých kontaktů v nejvyšších kruzích dokáže své obchody legalizovat. A také se to slibně rozbíhalo, dokonce ho čestně přijali do SS. Brzy nato však v důsledku intrik svého odvěkého protivníka Gereona Ratha upadl v nemilost a vlezl do pasti, kterou mu přichystal jeho bývalý přímluvce Hermann Göring. Göring ho chtěl zabít, nechat ho chladnokrevně zastřelit svou tělesnou gardou, avšak Marlow unikl. Liang Kuen-Yao uniknout nedokázal, toho zastřelili. Jeho strážce, jeho řidiče. Jeho syna. Frenchie nemohl Lianga nikdy nahradit. Muž, jehož mu Jack doporučil, mohl být dobrým střelcem a pouštět hrůzu svou postavou, ale že by se někdy vrhnul do dráhy kulce určené jeho šéfovi, o tom Marlow přesvědčen nebyl. A občas, za nocí, kdy ho jako divoká šelma přepadal smutek, si přál, aby to Liang býval neudělal. Ano, Johann Marlow, který byl všemi považován za bezcitného a chladnokrevného, by dal svůj vlastní život za život syna. Pomalu se plazili po Williamsburg Bridge. Několik metrů před nimi stál černo-zelený ford NYPD s blikajícím majákem, před ním muž v uniformě, který energickými pohyby paží sváděl provoz do pravého pruhu. Frenchie měl pravdu, skutečně nehoda, která zcela zablokovala jeden pruh a vytvořila na mostě hrdlo lahve. Dva automobily zaklíněné v sobě. Když dopravní policista poznal duesenberg, dotkl se na pozdrav štítku své čepice. Marlow na něj jenom kývl. Policie, tvůj přítel a pomocník. To bylo zrovna v jeho oboru důležité, s tímhle dobře pochodil už v Berlíně. Jen jeden policajt se nedal patřičně usměrnit. Gereon Rath. Ten však už zaplatil.

Jakmile minuli místo nehody, zrychlili. Za chvilku byli na rampě z mostu a projeli čtvrtí Bowery. O deset minut později zastavili v Chelsea před podnikem Venus Club. Frenchie otevřel dveře auta a Marlow vystoupil. Obyčejně používali zadní vchod, ale v tuto chvíli zvolili hlavní vstup, šli kolem šaten. Jeho oči si musely přivyknout na přítmí. Z šera se pozvolna nořily obrysy: obrovská mušle jak od Botticelliho sloužící jako jeviště, vlevo před ní jedna menší pro jazzovou kapelu, kulaté stolky seskupené do půlkruhů a vpravo obrysy barového pultu. Marlow nechal klub zařídit podle předlohy svého někdejšího podniku v Berlíně. Proč měnit osvědčený koncept? A úspěch mu dal za pravdu. Jazzová kapela hrála divočeji než kdekoliv jinde ve městě, snad jen v Harlemu to mohlo být stejné. U stolů v první řadě by člověk musel řvát, kdyby si chtěl s někým povídat. Lidé do klubu ale nepřicházeli proto, aby mluvili, přicházeli pít, konzumovat omamné látky všech druhů, přicházeli, aby na pódiu viděli nejkrásnější ženy New Yorku. Nebo aby se k nim připojili, na baru, u stolku nebo v některém ze separé. Byly tu zakázané substance, zakázaná podívaná na pódiu, zakázané věci jakékoliv povahy. Když si člověk přinesl dost peněz, mohli si ve Venus Clubu nechat splnit všechna přání.

Policajti ve čtvrti přivírali oči, za patřičnou odměnu, rozumí se, ale pokud by tato preventivní opatření měla někdy selhat, kdyby si třeba nějaký horlivý nováček nebo státní zástupce chtěli příliš vyskakovat, instaloval zde Marlow rafinovaný varovný systém. V případě razie stačily necelé dvě minuty na to, aby klub nechal spolehlivě zmizet všechny zásoby heroinu, kokainu a morfia a navléct něco na svlečené dámy. Striptérka, která se sice uměla svůdně svlékat, ale nebyla schopná se za půl minuty kompletně obléct, ve Venus Clubu ani nedostala místo. Momentálně zde nebyla žádná dáma, ale jen několik mužů, kteří zametali podlahu a sbírali ze stolů sklo a popelníky. Čpělo to tam cigaretovým kouřem a zvětralou whisky, kocovina po proflámované noci. Večírek skončil teprve před několika hodinami. Personál nyní uklízel to, co po večírku zbylo.

Za barem leštil jeden číšník sklenice. A před ním seděl kdosi na barové stoličce a kouřil. Marlow se posadil vedle, Frenchie zůstal stát.

„Jacku. Co máš tak důležitého, že mě ráno taháš přes řeku?“

S Helferichem mluvil většinou německy, nebylo žádoucí, aby ostatní rozuměli všemu, co potřebovali probrat. Sám Frenchie se německy sotva domluvil, přišel do Států, když mu byly tři roky a potloukal se víc na ulici než doma.

Jack Helferich vytáhl z kapsy obleku malé psaníčko ze staniolu a položil ho na pult.

„Tady tohle,“ řekl.

Marlow rozbalil staniol, namočil ukazovák do bílého prášku a špičkou jazyka opatrně ochutnal.

„Hm, moc dobré.“ Pokýval uznale hlavou. „Odkud to máme?“

„My to nemáme, jiní mají. My našim hostům takovou kvalitu bohužel nabídnout nemůžeme. Přitom se na tohle už začínají ptát. Proti tomuhle materiálu je náš heroin trochu slabota. A to našim hostům slibujeme ten nejlepší ve městě.“

„Odkud to je?“

„Prodává se to nahoře v Harlemu.“

„I v klubech?“

„Naštěstí ne. Jenom na ulici. V Harlemu u negrů. Ale taky v Hell’s Kitchen. Ti nám chtějí šlapat na paty.“

„Kde to berou?“

„To kdybych věděl!“ Helferich pokrčil rameny. „To je ta otázka. Já nevím, odkud to pochází, ale něco v téhle kvalitě tady nebylo už dlouho. Je to stejně dobrý jako originál.“

„Jako od Bayera?“

„Přesně tak. Ten se už ale nesežene. Všechno, co se dneska prodává, je naředěný. I ve Venus Clubu.“

„Jenže není řezaný zdaleka tolik jako ten na ulici.“

„Jistěže ne. Jenomže s tímhle nemůžeme držet krok, i když si hlídáme kvalitu.“ Helferich dopil whisky a odložil sklenku. „Pojďme dozadu,“ řekl. „Nerad mluvím o obchodech na baru.“

Vzadu za hlavními prostorami měl Helferich kancelář. Odsud řídil nejen Venus Club, ale i další obchody, které pro Marlowa na Manhattanu zajišťoval. Především pouliční obchod s heroinem a kokainem, což bylo vedle klubu jejich nejlukrativnější podnikatelské odvětví. Jack Helferich obvykle úřadoval za obrovským psacím stolem. Nyní ale zamířili ke konferenčnímu stolku, na němž vždycky třídili a počítali dolarové bankovky. Seděl tam asi dvacetiletý muž s knírkem jako Clark Gable, který však nepočítal peníze, ale kouřil. Držel cigaretu stylem, jako kdyby v něm filmový průmysl přišel o prvotřídní hvězdu.

„Morning, Mister Marlowe,“ řekl a vstal.

„Tohle je Philip,“ prohlásil Helferich. „Má na starosti nároží ve West Village. Phil, tell Mister Marlowe what’s going on.“

„Well, that’s very simple: nobody’s buying our shit anymore.“

„Not even the addicts?“ zeptal se Marlow. Drogově závislí bývali obyčejně jistotou výdělku.

„They’re addicts, they have to buy. But some of them already moved north. Seems there’s somebody sellin’ better stuff.“

„For the same price?“

„Better product, lower price.“

„Do you know the guys who are selling it?“ Philip zavrtěl hlavou.

„No. Some new guys. Might be Italians. Some niggers. Never seen them before. But they’re movin’ south. I tell you, there’s some thing going on.“

Marlow pokýval hlavou. „You did the right thing telling us about this.“ Položil dealerovi ruku na rameno. „I want you to put an eye on these guys. But don’t act without permission. As long as they stay away from your corners.“

„Alright, Mister Marlowe.“

„Okay, Phil, that’s enough,“ řekl Helferich a zakmital rukou, jako kdyby odháněl psa. „Back to work.“

Mladík přikývl, vzal svůj klobouk a zmizel. Marlow se podíval na Helfericha.

„Tohle by mohl být problém, pokud nebudeme jednat,“ řekl.

„Moje řeč.“

„Musíme zjistit, odkud se ten heroin bere, kdo za tím stojí. A potom se s nimi musíme domluvit. Postarej se o to.“ Helferich se zazubil. „Rozumím. Koupit konkurenci.“

„Takovou konkurenci si nemůžeme dovolit. Venus Club žije ze své pověsti. Jestli se rozkřikne, že se někde ve městě prodává lepší zboží, bude to pro naše obchody konec. Potřebujeme mít pro svůj klub ten nejlepší produkt na trhu. A pro pouliční prodej ten druhý nejlepší.“

„A co když se budou dál roztahovat v ulicích?“

„To se nestane. Zjisti, kdo nabízí to zboží od Bayera, já jim pak udělám nabídku. Tu neodmítnou.“

5

Reinhold Gräf nenáviděl, když si ho Sebastian Tornow brzy ráno povolal k raportu. Měl zatraceně důležitější věci na práci než podávat obersturmbannführerovi v jeho zatuchlé kanceláři hlášení, ten chlap mu převracel plánovací diář vzhůru nohama. Kromě toho Gräf tušil, o co půjde, a o to víc z toho byl otrávený.

„Konzultoval jsem s kriminální policií, obersturmführere,“ začal Tornow po obvyklém pozdravném ceremoniálu s nacistickým pozdravem a srážením podpatků.

„Od třináctého srpna šestatřicet bylo z Landwehrského kanálu vyloveno pět mrtvol. Ani jeden z mrtvých nebyl identifikován jako Gereon Rath.“

Dokonce i generálplukovník Göring, jemuž tenkrát zachránili život, věřil historce o hrdinské smrti vrchního komisaře Ratha a o ještě hrdinnějším zásahu SS untersturmführera Gräfa, který zlikvidoval Goldsteina, židovského atentátníka a vraha policisty. To mu vyneslo povýšení na obersturmführera a již několik pozvání ke druhému nejmocnějšímu muži Německa.

Jenom Sebastian Tornow musel věčně hledat nesrovnalosti. A stále bazírovat na faktu, že se Rathovo tělo dodnes nenašlo.

„Vždyť přece víte,“ řekl Gräf, „že kanál svoje mrtvé jen tak nevydá. Tělo Rosy Luxemburgové bylo, i když po něm pátrali potápěči, nalezeno teprve…“

„Já vím, já vím, teprve po čtyřech měsících a našel ho hlídač zdymadla. Tuhle písničku už nemůžu ani slyšet, obersturmführere! Po tom Rathově není už osm měsíců ani stopy. Jste si jistý, že ho vaše střelba zranila smrtelně?“

„Lékařské potvrzení vzhledem k okolnostem pochopitelně neexistuje. Ale… tři zásahy do hrudi – nevím o případu, kdy by něco takového neskončilo smrtí.“

„Jste si těmi zásahy jistý? Rath přece okamžitě přepadl přes zábradlí mostu.“

„Já vím, kam jsem mířil a kam jsem zasáhl, obersturmbannführere. Jsem dobrý střelec.“

„O tom nepochybuji. O tom se vůbec nechci bavit. Rathovo tělo jste ale taky neviděl? Jestli se okamžitě potopilo, nebo ho odnášel proud?“

„Neměl jsem možnost, to přece víte. Dorazilo zásahové vozidlo, musel jsem odložit zbraň, zvednout ruce a prokázat se policistům jako kolega. O osud komisaře Ratha jsme se mohli zajímat až potom, co jsem vysvětlil situaci. To už jsme ho ve vodě ale neviděli.“

„Já vím, já vím, byl jsem toho večera na místě. A potápěči ráno také nic nenašli. Nic kromě Rathova policejního průkazu. Dost zajímavé.“

Gräf pokrčil rameny. „Tak to v policejní práci někdy chodí. Člověk nedostane vždycky to, co si přeje.“

Tornow ho probodával skeptickým pohledem. Gräf mu chladnokrevně čelil, to se za tu dobu už naučil.

„Jste v kontaktu s Charlotte Rathovou?“

„Momentálně ne. Po čtrnáctém srpnu, kdy jsem vdově Rathové přinesl zprávu o smrti jejího muže, jsem ji ještě jednou navštívil. To bylo o jejích narozeninách koncem října. Potom jsem ji už neviděl.“

„Možná byste mohl paní Rathovou v nejbližších dnech navštívit. Nějaká záminka se najde. Znáte se přece z dřívějška.“

„Jak myslíte, obersturmbannführere. A na co se mám vdovy Rathovy zeptat?“

„Na nic konkrétního. Jen si udělat dojem, jestli se jí ctěný choť přece jenom neozval.“

„Obávám se, že vám úplně nerozumím, ale zní mi to dost morbidně.“

„To není morbidní, je to racionální,“ řekl Tornow.

„Rath mohl ty výstřely i pád do kanálu přežít. A využít šance k úniku.“

Obersturmbannführer vyslal přes desku stolu další ze svých obávaných pohledů. Gräf si nedovolil ani mrknout. Přemýšlel, proč je Tornow do této záležitosti tolik zažraný. Chtěl se Gereona Ratha zbavit a zbavil se ho. Mohlo mu být srdečně jedno, jestli je Gereon mrtvý, nebo jestli se jenom skrývá.

Gräfovi se příčilo předstírat v této věci aktivitu. A ještě víc se mu příčilo zatahovat do toho Charly. Občas si říkal, jestli vůbec bylo správné nechávat Ratha naživu. Udělal to přece jenom kvůli ní. On osobně s tím zmetkem dávno skoncoval, třebaže se před lety přátelili, ale byl to zkrátka muž, kterého ona milovala. Charlotte Ritterová, když se ještě nejmenovala Rathová, mu bývala ze všech kolegů na Hradě vždycky nejbližší. Nemohl ji jen tak připravit o manžela.

A v konečném důsledku právě to udělal. Sice Gereona nezastřelil, jak mu nařídil Tornow, ale přesto Charly ublížil. Když jí přinesl tu zprávu o manželově smrti. Protože nikdo nesměl vědět, že Gereon Rath stále žije, ani ona ne. Kdykoli na tu návštěvu pomyslel, stále mu to trhalo srdce.

A tenhle zatracený Tornow si nedal pokoj. Čím déle s obersturmbannführerem spolupracoval, tím víc ho nenáviděl. Ten člověk byl zločinec, jako policista bral právo do vlastních rukou, uprchl z vazby, skrýval se v cizině. A někdo takový mohl dělat kariéru v SS? Schutzstaffel, to měla být elita německého národa, jak to tam mohl někdo jako Tornow dotáhnout tak daleko? Ten zářivý obraz, který si Gräf o SS a novém Německu vytvořil, vůbec jaksi ustupoval určitému vystřízlivění.

„Při mé poslední návštěvě v říjnu se ptala, jak pokročilo vyšetřování a kdy bude její manžel oficiálně prohlášen za mrtvého, aby ho, i když se nenajde tělo, konečně mohla pohřbít. Nezní mi to, že by si dělala naděje, že by Gereon Rath mohl být naživu.“

„Říjen, to je dávno. A dodnes se mrtvola neobjevila, ani kus oblečení nebo tak podobně. Já už toho mám každopádně dost, nechám po Gereonu Rathovi vyhlásit pátrání. V celé Říši.“

„S prominutím, obersturmbannführere, vy chcete dát pátrat po mrtvém?“

„Pochopitelně půjde jen o interní pátrání z naší strany. Zapojí se jen Sicherheitsdienst, žádná kriminálka, ani Státní policie. Necháme výzvu k pátrání předat na všechny úseky SD v celé Říši. Postarejte se o to, prosím, obersturmführere.“

„Provedu, obersturmbannführere. Vyřídím to jako první věc, jakmile se vrátím z bezpečnostní porady ke Dni národní práce.“

„Obávám se, že jste mě špatně pochopil. Postaráte se o to okamžitě. Bez prodlení.“

Gräf zasalutoval. „Ano!“ Ve dveřích se však ještě otočil. „S dovolením, obersturmbannführere, nerozumím vaší náhlé netrpělivosti. Proč je případ Rath najednou tak důležitý? Prohlásíme toho člověka prostě za mrtvého a…“

Tornow vstal a přestal kontrolovat svůj vztek. Prázdný rukáv uniformy povlával sem a tam, zatímco divoce šermoval levou paží.

„Vy tady nemáte čemu rozumět, obersturmführere, vy máte vykonávat rozkazy, je to jasné? Konejte svou povinnost, zatraceně!“

„Provedu, obersturmbannführere!“

Gräf naposledy zasalutoval a vyšel z kanceláře. Ten zatracený jednoruký kretén! Vrtalo mu hlavou, co se mohlo stát, že Tornow po tolika týdnech, kdy se nic nedělo, znovu otevřel téma Rath.

6

Od svého stolu viděla přímo na Kantstrasse. Když se trochu předklonila, viděla na protější straně ulice fasádu parkovacího domu. Tam našli mrtvého von Rekowského.

Pohled na ulici jí obvykle pomáhal při přemýšlení, pohled na život venku, na živý cvrkot na širokých chodnících, nakládání a vykládání povozů a dodávek, neustálý proud aut a elektrik, jenže dneska se ten vír myšlenek nedal ničím ztlumit.

Klaus von Rekowski byl mrtvý. Ten Gretin nácek. Pokud si dobře vzpomínala, seznámili se ti dva v Groschenkelleru, v jednom jazzovém podniku hned vedle velkogaráží. Také tam několikrát byla, ale toho večera, kdy se Greta seznámila s von Rekowským, zůstala doma. Kdyby ji doprovázela, o tom Charly vůbec nepochybovala, jistě by kamarádce toho šarmantního nacistu rozmluvila, ten by si k nim ani nesměl přisednout.

Měla nedobrý pocit od samého začátku, když Greta v létě třicet šest přišla s Němcem jak z obrázkové knížky. SS-man, který pracoval na pasovém oddělení policejního úřadu Charlottenburg, čehož Greta chtěla využít ve prospěch Böhmovy detektivní kanceláře, která pomáhala lidem při útěku z Německa. Hloupý nápad, který jí Charly s velkým úsilím rozmluvila. Z Klause von Rekowského se naštěstí vyklubal notorický žárlivec, což byla věc, kterou Greta absolutně nesnášela. Nějakou dobu trvalo, než tato vlastnost prosvitla pod fasádou pozorného milence a atraktivního kariéristy, ale když se Greta nakonec začala bránit proti neustálému dohledu, jejž v prvních týdnech vůbec nepozorovala, když si chtěla vydobýt zpět svou volnost, začalo se to neustále zhoršovat, takže se nakonec musela zachránit kvapným útěkem k matce do Stockholmu.

Každý jiný muž by to interpretoval jako jednoznačnou ránu košem, zvlášť když neodpovídala na četné dopisy do Švédska, nikoliv však Klaus von Rekowski. Sotva se Greta v lednu vrátila, začal ji znovu obléhat, jako kdyby se nic nestalo, zjevil se ve Spenerstrasse s květinami a zasypal ji otázkami na její pobyt ve Švédsku. Greta se s ním šla projít, potom ji už nenavštívil.

To bylo dobře, protože i v době, kdy Greta pobývala ve Švédsku, se pohledný nacista tu a tam objevil ve Spenerstrasse a vyptával se na ni, přičemž přes Charlyino rameno zvědavě nakukoval do bytu, jako kdyby se hledaná mohla schovávat někde za gaučem. Kytici, kterou se vyzbrojil, tam vždycky nechal, takže si paní Brettschneiderová odvedle musela myslet, že ten elegantní muž v uniformě SS je ctitelem Charly. V každém případě se k ní sousedka od té doby chovala s takovou úctou a zdvořilostí, jak to od ní ještě nezažila.

Rekowského návštěvy byly tak vlezlé, že Charly byla nakonec šťastná, že se krátce před Vánocemi konečně uskutečnil její tajný odjezd do Prahy, který měsíce plánovala. Bohužel ji však události kolem Fritzeho po několika týdnech donutily k návratu.

Bylo to jako zakleté. Jako kdyby ji Berlín nechtěl propustit. V létě na Anhaltském nádraží marně čekala na Gereona a zůstala v Berlíně. A při druhém pokusu o odchod do Prahy se to podařilo jen na tři týdny. Nenašla si ani byt a stále ještě zůstávala v laciném penzionu na Vinohradech, který jí sehnal Weinert, když tu jí jednoho dne na poště ležel dopis z Vratislavi. Charly si v prvé chvíli myslela, že jí konečně napsal chlapec, na jehož příjezd už od Vánoc čekala, protože Fritze byl kromě Böhma a Grety jediný, kdo věděl, jak ji v Praze poste restante zastihnout. O to větší bylo její překvapení, když si dopis přečetla. Psal jí penzion Becker jako Erice Michalkové, což bylo jméno, které znali také jen tři lidé, a upozorňoval ji na to, že jistý Nepomuk Friedrich Hutzke, který si přes Vánoce pronajal pokoj, se nějakou dobu neukázal a nechal tam kromě nezaplaceného účtu také všechny svoje věci. Hutzke. To bylo jméno z Fritzeho padělaného pasu, s nímž měl správně vycestovat do Prahy.

Hannah, pomyslela si Charly okamžitě. Fritze ve Vratislavi navštívil Hannah! Navštívil Hannah a nedopadlo to dobře.

Její obavy se měly potvrdit. Charly telefonovala do Vratislavi a do Berlína, kde dosud měla na policejním prezidiu přátele, a skutečně: Friedrich Thormann byl 23. prosince vratislavským gestapem zadržen v bytě jisté Hannelore Schneiderové, v jejímž případě se jednalo o uprchlou Hannah Singerovou. Dívka prý byla převezena do psychiatrické léčebny Wittenau, chlapec taktéž. Charly odjela zpět do Německa, nejprve do Vratislavi, zaplatila Fritzeho dluh a převzala od vdovy Beckerové chlapcovy věci. Fritze měl štěstí, že se majitelka penzionu neodvážila oslovit místní policii, a proto napsala na jedinou adresu, kterou ve Fritzeho věcech našla, jinak by se Charly o jeho osudu nedozvěděla. Ale paní Beckerová byla Židovka, a jako taková nemohla očekávat od německé policie žádnou pomoc. Právě naopak, Židé, kteří po rasových zákonech z roku třicet pět oficiálně přestali být členy národního společenství, se vystavovali vážnému nebezpečí, že se při návštěvě policejní stanice ocitnou vydání na milost a nemilost zvůli policistů.

Charly jela do Berlína a znovu se nastěhovala do Spenerstrasse, jako kdyby nikdy neodjela. Nikdo kromě Wilhelma Böhma nevěděl, že se ve skutečnosti už neměla vrátit. A tak její nepřítomnost vypadala jako zimní dovolená, což byla verze pro všechny, kdo se jí na to ptali.

Nemohla opustit Německo a nechat chlapce napospas státní moci.

Böhm ji bez velkého vyptávání znovu zaměstnal ve své detektivní kanceláři. „Mně se to jenom hodí, Charly,“ řekl jenom. „Talentovanou detektivku potřebuju vždycky.“

Zda tomu tak bylo i dnes, o tom měla talentovaná detektivka vážné pochyby. Soustředila se na práci jen s nejvyšším úsilím. Její myšlenky stále odlétaly od případu, na němž pracovala. Obvyklé banality, jedna ze zakázek, které detektivní kancelář Wilhelma Böhma držely finančně nad vodou: žárlivý manžel podezřívající svou ženu z nevěry, který pro to chtěl získat důkazy.

A v tomto případě to bylo obzvlášť nechutné, protože jejich zadavatel měl konkrétní podezření. Byl přesvědčen, že ho manželka podvádí s jejich bývalým praktickým lékařem. A doktor Wolfssohn byl Žid. Pokud by se podezření potvrdilo, rozvrátilo by to nejen manželství Haralda Winklera, ale přineslo by to také žalobu z prznění rasy vůči jeho manželce a jejímu milenci. A Charly si uvědomila, že dělá všechno proto, aby nalezla důkazy, že Karoline Winklerová s doktorem Wolfssohnem žádný poměr nemá. Momentálně však všechno nasvědčovalo tomu, že s ním poměr má. Tajně pořízené fotografie zachycovaly hotel Europa, do něhož právě vchází Winklerová, a přímo před hotelem automobil se značkou IA-5349. Vůz doktora Wolfssohna.

Prakticky by to stačilo k tomu, aby pozvala Winklera do kanceláře, předložila mu výsledky a vystavila účet, ale Charly nemohla. Dokud nenachytá Karoline Winklerovou s doktorem in flagranti, nebude žárlivému manželovi o svém pozorování nic říkat. Další pátrání navíc zvyšovalo účtovanou částku a ona chtěla, aby Harald Winkler, když už ji nutil k tak hnusnému slídění, pro svou žárlivost pořádně finančně krvácel. Detektivní kanceláři Böhm to prospěje. A Winkler měl peněz dost.

Byl nejvyšší čas, aby se Charly dala do práce, ale ona zkrátka nemohla. Měla v hlavě příliš mnoho jiných věcí. Pozítří se mělo konat rozhodující soudní jednání, v němž šlo o Fritzeho osud. Vypadalo to dobře, ale soudce zatím žádný rozsudek nevynesl. Jakmile se chlapec ocitne venku, zmizí s ním směr Československo, tentokrát napořád.

Tohle si aspoň zatím myslela. Teď se však přidaly ještě i starosti o Gretu. Stále neměla ani potuchy, kde se toulá, třebaže byla nyní předvolaná dokonce k vyšetřování něčí smrti. Termín byl daný, Greta měla přijít na prezidium druhého dne ráno. Lange Charly požádal, aby jí pozvání ke svědecké výpovědi vyřídila. To by ale Charly nejprve musela svědkyni Overbeckovou zastihnout. Greta se od pátku neukázala doma, už celé tři dny. Tohle bylo neobvyklé i u Grety Overbeckové proslulé svým volnomyšlenkářstvím. Zvlášť když zmizela bez jakékoliv zprávy.

Charly se snažila nedělat si příliš velké starosti. Nyní už měla v potlačování obav o lidi, o nichž nevěděla, kde jsou a co dělají, jistý cvik. Gereon se skrýval už osm měsíců a za tu dobu od něj nedostala jedinou zprávu. Žádnou kromě kratičkého telefonátu v den, kdy jí Gräf předal zprávu o jeho smrti. Občas se nevyznala ve vlastních pocitech. Byl to vztek, nebo opravdu obavy? A pokud to byl vztek, na koho se vztekala? Na Gereona, který příliš dlouho setrvával v policejní službě a nechal to zajít takhle daleko? Na nacisty, jimž vděčili za tu noční můru, v niž se Německo proměnilo? Nebo na Sebastiana Tornowa, který proti Gereonu Rathovi rozjel svou osobní vendetu?

Kdyby jim do toho Tornow nevstoupil, žili by si dávno v klidu a bezpečí v Praze, ona, Gereon a také chlapec, to bylo jisté. Ano, když o tom tak přemýšlela, byl její vztek namířen jednoznačně proti Sebastianu Tornowovi. Jak jí to ale mohlo pomoct?

Gereon jí chyběl. Jak jen by se jí jeho pomoc hodila. Ale jenom tím to nebylo. Chyběl jí víc, mnohem víc, než si chtěla přiznat. Říkala si, jak se mu asi daří. A jestli se někdy shledají. A pokud ano, co se z nich mezitím stane.

Začal zvonit telefon a vytrhl ji ze zamyšlení.

„Detektivní kancelář Böhm,“ ohlásila se. „Rathová u aparátu.“

7

Zaparkoval dodávku před táhlou hrázděnou stavbou hotelu Neroberg a zatáhl ruční brzdu. Při vystupování letmo pohlédl do zpětného zrcátka a na okamžik se zarazil. Vlastní obraz v zrcadle ho stále ještě iritoval, hlavně ten knír, na nějž si za všechny ty měsíce nedokázal zvyknout. Přibouchl dveře u řidiče, zapálil si overstolzku a obešel vůz. Na zadních dveřích byl velký nápis VINAŘSTVÍ JACOBY a to samé ještě většími písmeny stálo na bocích dodávky. Reklama je důležitá, zdůrazňoval mu starý Jacoby, už když ho přijímal, a k té patří také vystupování zaměstnanců. Proto se vždycky co nejlépe ovládal, i když mu některý ze zákazníků připadal jako úplný blbec. A to se stávalo poměrně často, neboť ve většině případů zboží přebírali someliéři lepších hotelů a ti si stejně jako dřív potrpěli na své stavovské sebevědomí, třebaže velké doby wiesbadenského hotelnictví vzaly zasvé společně s císařstvím.

Vytáhl z auta rudl, naložil na plechovou plochu první čtyři bedny a vezl je ke vchodu pro dodavatele. Someliér grandhotelu ho už čekal. Erhardt byl jedním z těch mála milejších lidí, s nimiž se z pracovních důvodů vídal.

„Tady vás máme, Kesslere. Všechno rovnou do sklepa, cestu znáte.“

Přikývl, ačkoliv si na to jméno zvykl stejně málo jako na svůj zjev, a to pod tímto jménem jezdil pro dotzheimské vinařství Jacoby už víc než čtyři měsíce. Kupodivu to byla práce, na kterou, ačkoliv neměla absolutně nic společného s jeho dřívějším životem, si zvykl nejrychleji. Řidičem dodávky místo kriminálním komisařem. Proč ne? V těchhle divných časech člověk musel brát, co bylo.

Odstavil rudl a vzal první bednu s vínem, aby ji odnesl do sklepa. Monotónní práce, ale měl ji rád. Mohl dopadnout hůř. Aspoň mohl zůstat v Německu. Jenže za to platil vysokou cenu: celý svět, nebo téměř celý svět, ho považoval za mrtvého. Vrchní komisař Gereon Rath byl večer 13. srpna 1936 při přestřelce na Schöneberském mostě smrtelně zasažen několika kulkami a spadl do Landwehrského kanálu. Tomu museli, měli všichni věřit. Nesměl se vidět s nikým ze svého starého života, nesměl s nikým mluvit a nikomu napsat. Žádná cesta do Berlína, žádná do Kolína, nemohl riskovat dopis, nebo dokonce telefonát, pokud nechtěl riskovat úplně všechno. Jeho jedinou nadějí bylo, že Hitlerova vláda bude demaskována jako zločinecká banda, kterou mimo vší pochyby byla, a společně se svými SS a Sebastianem Tornowem bude poslána k čertu. Tomu však nic nenasvědčovalo. Všude slýchal jen nadšené hlasy, při žádném sebevíc banálním každodenním rozhovoru, který vedl v práci nebo kdekoliv jinde, nikdo nezapomněl zmínit, za jaké nezměrné štěstí, za jaký nikdy nevídaný rozmach Německa národ vděčí národněsocialistickému hnutí, a především jeho vůdci Adolfu Hitlerovi.

Table of Contents

NA ZÁPAD

KNIHA PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

7