Suzanne Kelman 

KDYŽ ZPÍVÁ SLAVÍK 

Originální název: When the Nightingale Sings 

Vydáno u Bookouture, an imprint of Storyfire Ltd, Lodon 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Suzanne Kelman, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0955-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-0956-8 (mobi)

Věnováno fascinující Hedy Lamarrové. Ale taktéž Joan Curranové, jejíž život inspiroval postavu Judy Jenkinsové. A také každé zapomenuté ženě z minulosti, jež se snažila o změnu, ale za svého života nebyla nikdy doceněna. Ať ticho jejich hlasů není zapomenuto a jejich dcery ať jsou vyslyšeny. 

Naděje je jako slavík, jenž zpívá v té nejčernější hodině.

Theodore L. Cuyler 

Prolog 

1998 
Cambridge, Anglie 

Jestli se za svých osmdesát pět let něco naučila, pak to, že přátelství stmelená ohněm není snadné rozdělit. Taková přátelství se vám vpálí do kůže, vtisknou do srdce, stanou se navždy doutnající součástí vašeho života. A Judy to zažila za druhé světové války, během té největší výhně svého života. Přála si, aby své studenty o bohatství tohoto druhu přátelství dokázala poučit stejně snadno jako o zákonech gravitace.

Ve svém věku už ale chápala, že jediným způsobem, jak ho skutečně poznat, je zažít ho společně s dalším člověkem, projít tou úzkou uličkou mezi plameny společně. Držet ho za ruku a chránit ho tak před žárem, stejně jako to on dělal pro vás. Právě z toho důvodu se za všechny ty roky nikdy nevzdala naděje, věděla, že její přítelkyně, kdysi tak drahá, je součástí jí samotné, a věděla, že i přes všechny ty roky, kdy spolu nemluvily, je i ona součástí Hedy.

Ze snění ji náhle probrala vodní sprška dopadající na sklo a Judy pohlédla na nepřetržitý proud deště zastiňující výhled na platan. Vlnu mírného počasí, která z půdy vylákala první jarní květiny, dnes ráno nahradily zlověstné, šedé, dunivé mraky a protivný východní vítr, jenž mával větvemi stromu ze strany na stranu, jako by žongloval s listy. Jeho násilné poryvy platanem třásly, strhávaly křehké, čerstvě vyrašené lístky z větví, vířily je v tančících spirálách a ty pak, zmítané větrem, skotačily po celém kampusu. Dramatický tanec listí doprovázelo kvílení univerzitních oken, jimiž škvírami v těsnění pronikal vítr. Ječivý naléhavý zvuk pronikal až k Judy a jí se z něj ježily chlupy na šíji. Zatímco se pokroucenými artritickými prsty třela po ochablé kůži a pokoušela se přitáhnout si límeček halenky, přála si být zpět ve svém pokoji před elektrickými kamínky a ve svém pohodlném béžovém propínacím svetru. Nad hlavou slyšela tlačenici vzrušeného publika zaplňujícího místnost, všichni sem přišli kvůli ní. Zdálo se jí to směšné. Zavřela oči, připomněla si, pro koho to dělá. To oznámení vyvolalo v jejím domově a u její ošetřovatelky Karen velké pozdvižení, jako by to byla dokonalá stužka zdobící konec jejího života. Neměla to srdce jim sdělit, že všechny ty ceny a vyznamenání znamenají pro umírající jen velice málo.

Umírající.

To slovo se přes ni převalilo znovu. Umírala. Ta skutečnost ji sžírala. Ještě pořád jí to připadalo příliš čerstvé a neskutečné, i po třech měsících od diagnózy. Mít smrtelnou nemoc bylo tak konečné; doufala, že zemře poklidně ve spánku, teď ji ale čekali doktoři a nemocnice a bolest. Alespoň konečně viděla věci jasně. Odměřovat život po dnech a týdnech, po měsících, pokud bude mít štěstí, byla zajímavá zkušenost. S vědomím definitivnosti bylo náhle všechno naprosto jasné, třeba když před týdnem při úklidu vyhodila výsledky své nejdůležitější zkoušky. Věci, které jí v mládí připadaly tak nezbytné, teď neměly žádný význam. Jediné, co zůstalo, byly vzpomínky na lásku. Lásku, již v životě sdílela s Tomem. Ale i lásku, kterou cítila ke své nejlepší přítelkyni Hedy. I po všech těch letech.

Ve větvích stromu před Judy přistál špinavý vrabec a zoufale na ni zíral, hnědé kropenaté peří, načechrané větrem a deštěm, měl rozevřené jako vějíř.

Zatímco ho pozorovala, ukryl se pod křídlem. Rytmus deště Judy ukolébával a ztěžkla jí víčka. Zdálo se, že je z těch nových léků pořád ospalá. Jen na několik vteřin dopřeje očím odpočinek.

Najednou jí přítomnost vrabce něco připomněla a ta vzpomínka ji přinutila otevřít oči. Slavík. Uprostřed noci ji ze snu o válce probudil zpěv slavíka. Znovu semkla víčka a prohledávala kouty své zamlžené paměti, aby nalezla zbytky vzpomínek. Zdálo se jí o první chvíli, kdy se potkaly. Ne, tehdy to nebylo poprvé, připomněla si, ale až jejich druhé setkání mělo význam. Protože to bylo poprvé, kdy potkala skutečnou hollywoodskou filmovou hvězdu.

Zahnala smutek, který s sebou ta vzpomínka přinesla.

Když se v noci ze snu probudila, ležela v posteli a poslouchala slavíka. Jeho zpěv vytvářel uklidňující atmosféru a ona se pokoušela vrátit zpět ze čtyřicátých let. Hedy o sobě Judy jednou žertem řekla, že je jako slavík. Protože zpívá v noci.

Byl ten slavík znamení? Protože ho chtěla slyšet jasněji, zašmátrala po stolní lampičce, potom se vypotácela z postele a dobelhala se k oknu. Když se pomalu rovnala do vzpřímené polohy, kosti jí vrzaly. U parapetu okno nadzvedla, aby mohla poslouchat. Zhluboka se nadechla studeného jarního vzduchu, v němž byl cítit blížící se déšť. Vánek jí rozčechral bílé vlasy, připomínající cukrovou vatu. Doufala, že to bylo znamení. Víc než cokoliv jiného si přála jejich přátelství urovnat, a když se teď blížila ke konci svého života, toužila přítelkyni vidět ještě jednou.

Posadila se k toaletnímu stolku pod okno, aby slyšela, a otevřela boční přihrádku. Prsty přejela po křišťálových hrdličkách uvnitř a vytáhla dopis, jenž se pod nimi celé roky schovával. Uvažovala, jak to, že už do jejího života nepatří přátelství, které bylo jeho nejdůležitější součástí.

Nebyla si jistá proč, ale něco jí zabránilo ten dopis vyhodit spolu s ostatními papíry. Dopis opatrně držela v ruce a potom uctivě přejela dvěma prsty přes klopu obálky. Dopis byl stářím tenký jako krepový papír, zažloutlý a ze všeho čtení ošuntělý. Jeden z posledních, které Judy obdržela. Představovala si, jak ho Hedy posílala. Na co myslela? Věděla, že po těch posledních pár dopisech už se nikdy znovu neuvidí? Alespoň ne po celé ty roky? Judy ještě jednou dopis otevřela, všimla si data nahoře – leden 1942 – a potom si znovu přečetla slova, jež znala zpaměti. Když skončila, dopis složila a vložila ho do své kabelky na nočním stolku. Jestli s ní zítra Hedy nemůže být osobně, bude s sebou mít alespoň malý kousek z ní.

Zarachocení kliky ji najednou vtáhlo zpátky do přítomnosti. Ve dveřích stála její ošetřovatelka. „Už jen pár minut, paní Jenkinsová. Jste připravená?“

Judy chvíli trvalo, než si uvědomila, kde je. Byla v přízemí budovy univerzitního kampusu, čekala na chvíli, kdy vyjde nahoru a obdrží čestný diplom. Ten diplom, který jí měli dát před mnoha lety, tehdy, kdy si ho zasloužila. Přinutila se k úsměvu.

„Ano. Ano, jsem připravená.“

„Potřebujete něco? Máte svůj proslov?“ zjišťovala Karen, došla k ní a upravila jí oblečení.

„Ano, mám svůj proslov.“

Tohle je zvláštní situace, pomyslela si Judy. Měla by si na to začít zvykat. Připadalo jí, jako by to bylo včera – všechny ty vlasy, které česala, a oblečení, jež zapínala. Teď před ní byla žena, ne o moc starší než uprchlíci, o které se Judy starala, a dělala pro ni to samé.

Judy na Karen, opět se otáčející k odchodu, zavolala: „Jsou tady všichni, koho jsme pozvali? Přišli nějací hosté, kteří nejsou z domova? Možná nějaká přítelkyně, kterou jsem pozvala?“

Karen vypadala zmateně. „Přítelkyně? Na vašem seznamu hostů jsem neviděla žádné pozvané přátele. Pochopitelně kromě nás,“ dodala spěšně, očividně ve snaze odvést pozornost od neutěšenosti svého prohlášení. Vypadalo to, že ji zachvátila panika. „Kontaktovala bych nějaké přátele, kdybych věděla, že je máte. Moc se omlouvám, paní Jenkinsová. Jednalo se o někoho výjimečného?“

Judy zakroutila hlavou. „Napsala jsem jí sama. Ale nejspíš ne, nejednalo,“ zašeptala.

Karen přikývla a odešla z pokoje, aby zjistila, jestli jsou na Judy připraveni.

Judy si povzdechla. Posadila se ke stolu, vzala svoji kabelku a vytáhla z ní zrcátko, aby si zkontrolovala vlasy. Viděla svoje zelené oči, teď už zamlžené věkem. Vrásky v jejich koutcích houstly. Tvář dostávala voskový nádech, na tvářích měla červené fleky a na čele stařecké skvrny. Když byla mladší, nikdy ji nenapadlo nosit make-up. Teď si přála, aby se naučila, jak na to.

Zaklapla zrcátko, vložila ho zpátky do kabelky a znovu narazila na ten dopis, dopis, který jí Hedy poslala po bombovém útoku na Oahu.

„To ocenění je i pro tebe, Hedy,“ zašeptala. „Mrzí mě, že jsi mě začala nenávidět. Všechno mě to mrzí. I ty jsi měla obdržet uznání za to, co jsi udělala.“

Judy zahnala slzy a narovnala ramena. Nebude se utápět v nespravedlnostech minulosti. Odteď bude myslet jen na hezké věci. Zhluboka se nadechla.

„Je čas,“ oznámila jí Karen, která se mezitím zase vrátila, a mnula si přitom ruce. „Určitě budete v pořádku?“

Judy přikývla. „Budu v pořádku. Jen mi ukažte kudy.“ Poté se opět ztěžka narovnala a loudavě se vydala ke dveřím ven na chodbu. Opřela se o svou hůl a váhavě vystoupala po schodech na okraji pódia. V posluchárně cítila všechnu tu energii, vnímala rozrušení – spousta lidí, jež neznala, jí blahopřála k získání diplomu, který pro ni už nic neznamenal. Ale mohla by tím do domova přinést trochu radosti, dát Karen pocit, že má její práce smysl. To za to stálo. Přála si, aby tady byl Tom. Tohle by se mu líbilo. Určitě by byl nadšený. Karen ji poplácala po rameni a odešla si sednout mezi zbytek publika.

Pak Judy čekala, zatímco ji představoval někdo, koho nejenže neznala, ale s nímž se ani nikdy nesetkala. Nadšeně mluvil o její práci na přibližovacím zapalovači, o vynálezu dipólových odražečů a nakonec… ani o tom posledním příšerném projektu nedokázala přemýšlet. I po všech těch letech cítila bodavou vinu za to, co udělala.

Najednou zaslechla tleskání a uvědomila si, že poslední slova nevnímala. Úvodní řeč zřejmě skončila. Pomalu došla na jeviště. Místnost zalévalo jasné světlo. Mladí i starší studenti byli na nohou, tleskali jí a ona přikývla a nonšalantně zamávala. Kdyby jen tušili, na co doopravdy myslí. Všeho by se vzdala pro jeden jediný den se svým milovaným Tomem, nebo aby mohla znovu vidět svoji drahou přítelkyni Hedy. Ale bylo od nich milé, že oceňovali její práci. Přistoupil k ní ten muž v taláru a předal jí čestný diplom. Pohlédla na něj. Její otec by se zbláznil radostí, kdyby něco takového mohl držet v rukou. Před šedesáti lety by to něco znamenalo. Teď už to byl jen kus papíru. Vlídně poděkovala a odešla k mikrofonu. Zatímco se celá místnost otřásala povzbudivým potleskem, Judy si pozorně prohlížela dav před sebou. Ony nezaměnitelné rysy, které hledala, ale nikde nezahlédla. Potlačila zklamání. Z kabelky vytáhla svůj proslov, prsty zavadila o roztřepenou dopisní obálku. Publikum se mezitím uklidnilo a už byl slyšet vzrušený šepot. I po všech těch letech se Judy pořád styděla mluvit na veřejnosti. Uvědomovala si, že její hlas zní přiškrceně a staře. Lehce se třásla, z léků jí na čele vyrazil pot.

Odkašlala si.

„V roce 1937 jsem zde v Cambridgi začala pracovat jako jedna z pouhých čtyř vědkyň v celé Cavendishově laboratoři. Byla to úplně jiná doba – ženy se zabývaly spíš vařením a zůstávaly doma, aby vychovávaly děti, místo aby zjišťovaly, jak by se daly pásky z alobalu využít ke zmatení nepřítele. Nicméně právě to byla moje vášeň. Víc než cokoliv jiného jsem chtěla změnit svět svými vědeckými znalostmi a nedlouho poté, co jsem v laboratoři nastoupila, jsem začala dělat vše, co bylo v mých silách, abych pomohla zastavit agresivního nepřítele rázujícího Evropou…“

V tu chvíli ji od jejích poznámek vyrušil zvuk ze zadní části posluchárny. Někdo otevřel velké dřevěné dveře do budovy a ty nespokojeně zavrzaly. Do místnosti se vlilo ostré bílé světlo doprovázené lehkým vánkem a nepatrnou vůní tepla a mokrých chodníků po dešti. Judy přivřela oči a zadržela dech, plna váhavé naděje, protože silueta, rýsující se ve dveřích, byla ženská.

Kapitola 1 

Léto 1937 Schwarzenau, Rakousko 

Hedvika věděla, že na to, aby unikla svému manželovi, má jen třicet minut. Pospíchala dolů po schodech zámku Schwarzenau, jednou rukou se zachytávala o vyleštěné mahagonové zábradlí a druhou si přizvedávala těžké, tmavě modré šaty zdobené drahokamy. Snažila se po vrzajících schodech běžet po špičkách, ale pohybovat se tiše v botách na vysokém podpatku bylo těžké. Konečně se dostala na poslední schod, proběhla chodbou pro personál a svižně se přesunula na druhé schodiště, vedoucí do ložnic služebnictva. Když procházela okolo kuchyně, z níž se ozývaly hlasy prolínající se s cinkáním nádobí a zvukem drhnutí obrovského borovicového stolu, zadržela dech. Cestou do dalších schodů je proklínala za to, že i ony vržou. Z tmavého odpočívadla pospíchala spoře osvětlenou chodbou, a když se dostala k odřeným hnědým dveřím, vyklepala do nich kód, na kterém se s Annou dohodly. Než se jí melodii podařilo dokončit, dveře se s trhnutím otevřely a uvítala ji popelavá tvář její pokojské. Hedvika si pospíšila dovnitř, zavřela za sebou dveře a ztěžka oddechovala.

Otočila se k Anně zády a cítila, jak jí pokojská začala spěšně rozepínat šaty.

„Myslela jsem, že se něco pokazilo,“ sykla Anna, zatímco její roztřesené prsty rychle putovaly dolů po šatech. „Jak dlouho jsou v kuřárně?“

„Asi deset minut,“ podařilo se vyhrknout Hedvice mezi hlubokými nádechy. „Doufala jsem, že bude generál Müller, ten, co si na něj Fritz posledně stěžoval, vyprávět jednu ze svých sáhodlouhých historek o velké válce. Někdy mi přijde vhod, že se můj manžel tak bratříčkuje s třetí říší. Unikla bych dřív, nebýt majora Fischera. Nechtěl mě nechat na pokoji, pořád mě osahával a obšťastňoval mě svým dechem páchnoucím po whisky. Je odporný.“

Anna uvolnila poslední háček a šaty se svezly k zemi. Hedvika, která zůstala jen v hedvábné košilce, si sundala diamantový náhrdelník a zasunula ho do kapsy složeného kabátu, ležícího na posteli vedle jejího otevřeného zavazadla.

Otočila se k Anně. „Všechno ostatní šlo dobře?“

Pokojská jí podala kapesník a Hedvika si pospíšila k zrcadlu, kde se při pohledu na svůj skvrnitý odraz pokusila odstranit co nejvíce make-upu.

„Ano, Fräulein Sylvie hlasitě vyspává, ať už jste jí to dala cokoliv,“ odpověděla Anna.

Když si Hedvika stírala oční stíny, zkřivily se jí rty pobavením. Rozdrtila druhé pokojské do kakaa, o němž věděla, že ho pije každý večer, pár Fritzových pilulek na spaní, protože Sylvie věčně slídila kolem, a kdyby se dozvěděla o jejím plánu na útěk, okamžitě by šla za Fritzem. Navíc se Hedy mohla ze zámku dostat bezpečně jen tak, že ji budou považovat za Sylvii samotnou.

„A taky,“ pokračovala Anna, „váš kufr odjel dnes ráno a do Londýna k vaší přítelkyni dorazí během několika dní. Zaplatila jsem řidiči navíc, aby se o něj řádně postaral, jak jste mi řekla.“

Anna sundala z věšáku Sylviinu uniformu, přetáhla Hedvice šaty přes hlavu a pustila se do zapínání knoflíků. Dokonale jí padla. I v tmavých, obyčejných šatech vypadala Hedvičina štíhlá postava perfektně. Hedvika Sylvii najala teprve před měsícem, poté co se rozhodla opustit svého manžela, a dala si záležet, aby byla nová služebná stejně stavěná jako ona a měla i tutéž barvu vlasů. Anna jí přes hlavu přetáhla naškrobenou bílou zástěru. Hedvika se posadila na postel, a zatímco jí Anna připevňovala do vlasů krajkový čepec, spěšně si natáhla tlusté černé punčochy a vklouzla do nelichotivých pracovních bot.

„Pokud budete držet hlavu dole, myslím, že si vás se Sylvií klidně spletou.“ Hedvika přikývla a Anna pokračovala:

„Vezmu vaši tašku na okraj obezděné zahrady. Nikdo si mě nebude všímat, když něco vynesu východem pro služebnictvo. Budu předstírat, že je to něco na vyhození. Tak se nepozná, že odcházíte se stříbrem.“

Obě se zhluboka nadechly, vyběhly na chodbu a zpátky po schodech pro služebnictvo, Anna mířila k zahradě a Hedvika k zadním schodům v hlavní budově. Takhle měla největší naději, že ji neuvidí ostatní sloužící, kteří by to jistě nahlásili Fritzovi. Otočila se v chodbě pro služebnictvo, aby Anně zamávala, ale služebná se zatvářila zděšeně.

„Vaše náušnice!“ Snažila se šeptat, ale hlas jí v zoufalství přeskakoval, takže spíš pištěla.

Hedvika si přiložila ruce k uším. Visely na nich diamanty, jež jí věnoval manžel k prvnímu výročí. Chvatně si je strhla z lalůčků, rozběhla se zpátky k Anně a položila je své pokojské do dlaní.

„Pro tebe, Anno, za všechny ty nepříjemnosti.“

„Madam, jak bych mohla…“ začala.

Hedvika ji zarazila zvednutím ruky. „Nevím, co se po tomhle stane. Jakmile budu pryč, možná přijdeš o svoje postavení. Jestli se na tobě něco z toho podepíše, chci vědět, že o tebe bude postaráno.“

Anna jí se slzami v očích poděkovala a znovu se rozešly. Hedvika pospíchala zpátky ke schodišti, rychle mířila k hlavním dveřím. Věděla, že odejít hlavním vchodem je riskantní, ale jediná další cesta ven, kterou neokupoval personál uklízející po večírku, byl východ pro služebnictvo a z něj by mohla být jasně vidět z pokoje, kde se nacházel její manžel. Zatímco se plížila, slyšela tlumený smích vycházející z kuřárny, z jídelny se ozývaly hlasy majordoma a několika sluhů ze zámku uklízejících poslední nádobí. Musela být opatrná. Anna byla jediná, na koho se mohla skutečně spolehnout. Větší část personálu jejího manžela byla na jeho straně a ona věděla, že dokonce odposlouchávali její telefonáty. Když se blížila k hlavním dveřím, rozbušilo se jí divoce srdce. Nedokázala uvěřit tomu, že konečně našla způsob, jak utéct. Plánovala to tak dlouho. Teď, dnes večer, konečně nastala příležitost, na kterou čekala.

Když jí Fritz oznámil, že budou hostit velkou skupinu jeho klientů, upozornila Hedvika Annu, že dnes v noci odejde, a společně musely rychle rozpohybovat plán, který měla připravený více než měsíc. Všechny své nejdražší šaty a některé ze svých cenností, fotky a upomínky na dětství nacpala do kufru a ten poté putoval napřed k rodinným přátelům v Londýně. Na manželově večírku byla dokonalou hostitelkou, ujistila se, že má Fritz dostatek pití, udržovala ho ve veselé náladě a současně se postarala, aby z ní nevycítil žádné napětí.

Jejich krásná jídelna s výhledem na jezero byla prostřena nejlepším porcelánem a křišťálem, vyzdobena dlouhými krémovými svícemi a spoustou růžových růží ze zahrady. Všechno proběhlo dokonale. Svým způsobem jí tenhle krásný život bude chybět, ale vězení, kterým se jí stalo tohle manželství bez lásky, postrádat nebude. Nebudou jí chybět ani někteří z hostů, obzvlášť členové třetí říše, které Hedvika shledávala arogantními. Ani italský vůdce Mussolini, jenž od ní nedokázal odtrhnout ruce, když se její manžel nedíval.

Po špičkách prošla okolo kuřárny a doufala, že k sobě nepřitáhne pozornost. Hlavní dveře byly přímo před ní. Každým okamžikem bude svobodná.

Zničehonic někdo vyrazil z jídelny. Byl to jeden z lokajů. Hedvika sklopila hlavu, zadržela dech, snažila se vyhnout jeho pohledu a předstírala, že si prohlíží rostlinu na chodbě. Balancoval s vcelku velkým podnosem, který zaměstnal veškerou jeho pozornost, takže jen roztržitě kývl jejím směrem a ona odpověděla podobně. Čekala, až projde, otevřela přední dveře, tiše je za sebou zavřela a vykročila na čerstvý noční vzduch.

Jakmile se ocitla venku, pospíchala do obezděné zahrady, aby se setkala s Annou.

Její pokojská jí spěšně přistrčila kolo, na němž ležela v košíku Hedvičina taška. Hedvika na něj vyskočila a zhluboka se nadechla. „Děkuju, Anno, za všechno.“

„Prosím dejte na sebe pozor,“ pronesla Anna. Na okamžik se zapomněla a svoji paní objala.

Hedvika se pokoušela nebrečet. Nebylo snadné opustit starý život, když netušila, co ji čeká. Ale věděla, že v Rakousku zůstat nemůže, ne pod vlivem Říše, obzvlášť proto, že byla Židovka a Hitler její rasu otevřeně nenáviděl. Jela na kole dolů po cestě, míjela překrásnou květinovou zahradu, kterou sotva zasadila. Neuvidí příští rok rozkvétat tulipány a to ji trochu rozesmutnilo. Užije si je někdo jiný. Její svoboda za to stojí. Měla všechno, co na několik týdnů potřebovala, a k tomu šaty, do kterých Anna pečlivě zašila všechny její šperky. Z toho bude dalších pár měsíců žít.

Šlapala dolů po velké příjezdové cestě, mířila směrem k silnici. Zářivý měsíc osvětloval kamennou cestu, křupající pod ní. Za branou se poprvé za poslední hodinu svobodně nadechla. Každá minuta ji odváděla dál od manželství, jež ji dusilo, od muže, který ji držel v zajetí, a od života, do něhož už nepatřila.

Zatímco projížděla svěžím nočním vzduchem, všude kolem ní panovalo ticho, slyšet byl jen zvuk jejího vlastního dechu, který se postupně uklidňoval, až se sladil s rytmickým pohybem kola. Nezastaví se na nádraží ve Schwarzenau, ale bude šlapat až k další stanici, do více než sedmnáct kilometrů vzdáleného městečka Göpfritz an der Wild. Fritz spával od jejich hádky už déle než měsíc ve své pracovně a ona nepředpokládala, že si všimne, že je pryč, dokud nebude dostatečně daleko. Nicméně, čím dál se dostane od zámku, tím bude ve větším bezpečí.

Během jízdy se v myšlenkách vrátila k tomu, co se stalo před měsícem, k rozhovoru, jenž zpečetil konec jejich manželství, a ještě pořád cítila hluboce zakořeněnou bolest. Byla to další z nocí, kdy se staral o zábavu svých klientů a ona se snažila být příjemná společnice a chvíli se zapojovat, ale protože ji rozhovory o munici a zbraních nudily, omluvila se a odešla brzo do postele.

Když se Fritz do jejich ložnice o dvě hodiny později vrátil, poznala, že je opilý. Rozrazil dveře, vpadl do jejich pokoje, strhával si kravatu, zakopl a zaklel. Zabouchl dveře a doklopýtal ke svému prádelníku, Hedvika odložila knihu, kterou četla, na noční stolek a připravila se na to, co věděla, že nastane. Během loňského roku pro ni bylo čím dál těžší s manželem vyjít, jeho výbuchy a žárlivé scény přicházely stále častěji. Obyčejně jejich bitvy končily tím, že na sebe řvali. Ale už z toho začínala být unavená. Než se vzali, myslela si, že je jeho povaha zajímavá, jeho vznětlivé sklony, vášeň a žárlivost považovala za snahu ji chránit. Ale jak čas plynul, jeho osobnost, která pálila vše, co jí stálo v cestě, Hedviku pomalu utlačovala, dusila, až skoro nemohla dýchat.

Protože se nechtěla hádat, ve chvíli, kdy její manžel pohodil kabát na židli a začal si zprudka rozepínat košili, se Hedvika rozhodla držet jejich konverzaci v lehkém tónu.

„Měl ses hezky?“ zeptala se opatrně.

Zadíval se na ni skrz zrcadlo prádelníku, jeho oči utopené v alkoholu ji vztekle probodávaly. „Jak bych se asi tak mohl mít hezky,“ odvětil s výsměchem v hlase, zatímco si z kalhot vytahoval košili, „když mám tak neposlušnou ženu!“ Polkla žluč v krku a potlačila vztek hromadící se v hrudi. Dnes večer se opravdu nechtěla hádat. Nikdy ji neuhodil, ale někdy byl jeho vztek tak divoký, že měla pocit, jako by ji praštil do obličeje. Dnes už z toho byla unavená, zničená a otrávená.

„Bolela mě hlava. Musela jsem do postele.“

„Nelži mi, Hedviko,“ řekl, vztekle ze sebe strhl košili, až jeden knoflík uletěl a rozkutálel se po podlaze. Napochodoval do koupelny, aby si naplnil sklenici vodou, ale křičet na ni nepřestával.

„Ženy všech ostatních tam byly, poslouchaly, snažily se, a kde byla moje? No, Její Veličenstvo si prostě odkráčelo do postele. Vypadal jsem jako hlupák.“

Vklouzla do saténového županu a postavila se do dveří koupelny. Věděla, že kdyby nereagovala, byl by ještě prchlivější.

„Zlato, omlouvám se,“ zavrněla a vzhlédla k němu zpoza svých dlouhých řas v pokusu o novou strategii. Možná že kdyby byla dostatečně žádoucí, přestal by na ni křičet. Dokonce začínala cítit tu bolest hlavy, o které mu předtím lhala.

Fritz si teď oplachoval obličej. Mezi nabíráním vody pokračoval v nadávání. „Problém s tebou, Hedviko, je ten, že jsi rozmazlená. Rozmazlená svým otcem. A každým, s kým ses kdy setkala. Máš pocit, že svět se točí jen okolo tebe. Pravdou ale je, že nejsi víc než jen ta tvoje tvářička a jednoho dne nebudeš mít ani tu. Budeš stará a škaredá a zemřeš bez někoho, kdo by tě miloval.“

Spolkla kousavou odpověď a místo toho si udržela klidný tón. „Určitě mě budeš pořád milovat, i když budu stará,“ řekla s laškovným výrazem a položila mu ruku na rameno.

Vytrhl se jí, obličej si osušil ručníkem. Znovu pohlédl do zrcadla a setkal se s jejíma očima. „Znemožňuješ mi to. Zaprvé mě ztrapňuješ před mými přáteli a zadruhé jsem myslel, že už ses přenesla přes svoji minulost a budeš tou poslušnou ženou, kterou tě chci mít. Ale pořád jsi ta kurva, co svoje tělo nakrucovala před kamerou a prováděla ten opovrženíhodný akt.“

Hedvika cítila, jak se jí stáhl žaludek. Zahnala touhu Fritze uhodit, poslední dobou, když se na ni zlobil, jí začal předhazovat její minulost. Před pár lety natočila film jménem Extase. Byla mladá, naivní a jednoduše následovala instrukce režiséra, díky čemuž se stala nechvalně známou tím, že se na plátně objevila nahá a simulující pohlavní akt. Byl z toho skandál po celé Evropě. Přestože si ji Fritz vzal s tím, že věděl o její minulosti, a dokonce se zdálo, že ho to lehce vzrušuje, postupně začal být tím filmem čím dál víc posedlý a pokoušel se koupit každou kopii, která se mu dostala pod ruku.

Hedvika rázně odkráčela zpátky do ložnice. Pokoušela se znít lehkomyslně. „Nuže, pokud mě nebudeš milovat, budu se muset vrátit k herectví.“ Vědomí, jak moc by ho to popouzelo, ji uspokojovalo. Pohlédla do svého vlastního zrcadla a projela si rukama své hebké hnědé vlnité vlasy. Okamžitě stál za ní.

Otočil ji k sobě a drtivou silou ji chytil za ramena, v očích divoký pohled. Jeho dech byl cítit brandy.

„Poslouchej mě, Hedviko Kieslerová. Nikdo ve filmovém průmyslu tě neuvidí jinak než jako tu kurvičku, kterou jsi byla v tom filmu. Nejsi nic víc než jenom tělo a krásná tvářička. A pro každého chlapa jsi dobrá jen na jednu věc. Pamatuj na má slova, nikdo na tomhle světě tě nikdy nebude chtít pro nic jiného.“

Zadržela dech. Vztek z ní vyprchal, byla paralyzovaná strachem a hluboce zraněná jeho slovy. Když byl opilý, říkal jí i horší věci, přesto se jí něco z téhle hádky zarylo hluboko pod kůži. Pravdou bylo, že určitým způsobem měla strach, že jsou jeho slova pravdivá.

„Dej ze mě ty pracky pryč!“ zavrčela, vytrhla mu své paže a odpochodovala k posteli, aby mezi nimi vytvořila odstup.

Zaklel, zamířil ke svému prádelníku, otevřel ho a vytáhl z něj pyžamo a ze své strany postele si vzal polštář. „Budu spát ve své pracovně. Hnusíš se mi.“

„Výborně!“ zakřičela za ním a myslela to vážně. Jakmile za sebou zabouchl dveře, vytáhla ze svého nočního stolku zlaté pouzdro na cigarety. Když si cigaretu připalovala, ruce se jí divoce třásly spíše vztekem než strachem. Zhluboka se nadechla, to, co řekl, se jí stále ozývalo v uších. „Jsi dobrá jen na jednu věc. Pamatuj na má slova, nikdo na tomhle světě tě nikdy nebude chtít pro nic jiného.“ A jak sebou házela a převalovala se, neschopna tu noc usnout, rozhodla se. Počká na ten správný čas, ale opustí ho, najde si muže, který ji bude milovat pro to, jaká je, pro její mysl a osobnost, stejně jako pro její vzhled.

Další ráno se posadila k toaletnímu stolku, tvář měla bledou. Její oči svědčily o zoufalství, které cítila. A z nějakého důvodu ze sebe nedokázala setřást bolest, kterou jí jeho slova způsobila. Byla to pravda? Nikdo ji nikdy nebude chtít pro nic jiného? Podívala se na svou tvář. Byla to snad její vina, že měla rysy v obličeji uspořádané takovým způsobem, že ji lidé shledávali atraktivní? Věděla s jistotou, že jejich manželství skončilo, a teď musela dokázat, že jeho slova nebyla pravdivá. Vzala si hřeben, zuřivě si rozčesávala vlasy a byla čím dál rozhodnutější. Pustila se do plánování. Vydá se do světa; budou ji brát vážně pro to, čím je. Ano, využije toho, co jí příroda nadělila. Copak to nedělal každý? Ale jednoho dne ji budou lidé respektovat pro to, jaká je uvnitř, ne pro to, jak vypadá. Toho rána se pustila do práce na svém plánu a čekala na ten správný okamžik. Teď naplní svůj osud a dokáže Fritzi Mandlovi, že se mýlil.

Jakmile vlak do Paříže opustil vídeňské nádraží, oddechla si úlevou. Dokázala to! Opustila ho, jak si slíbila. Ale jak se uvolňovala, aby si vychutnala krásu Rakouska, míhajícího se za oknem, naplnil ji také smutek. Její manželství skončilo, i když do něj vstupovala s pocitem, že to bude navždy. Do očí jí vhrkly slzy.

Její matka bude zuřit, proto byl domov posledním místem, kam se chystala uchýlit. Její máma Fritze vnímala jako dobrou partii pro svou tvrdohlavou dceru. Ačkoliv právě teď se Hedvika moc tvrdá necítila. Navenek bude nadále ukazovat světu statečnou tvář, aby skryla, že uvnitř se cítí jako opuštěné dítě – sama a nehodna lásky od nikoho a ničeho. Jedna věc, již Fritz řekl, byla pravda: krása pomíjela. Jednoho dne bude stará, ale ještě předtím chtěla udělat se svým životem něco smysluplného. Do té doby se vrátí k herectví. Chvíli jí to bude stačit. A potom si najde dokonalého muže a bude mít rodinu a konečně udělá něco, co ji učiní šťastnou. Něco, co ji naplní na mnohem hlubší úrovni. Toho dne se Hedvika nemohla dočkat.

Kapitola 2 

Léto 1937 Cambridge, Anglie 

Judy Morganová běžela po břehu řeky Cam, vyzvedla si svoje kolo, nasedla na něj a učebnice hodila do předního košíku spolu s dekou. Zamrkala ve snaze zbavit se spánkem zamžených očí a probudit se. Nemohla uvěřit tomu, že usnula. Poté, co si s přáteli pro zábavu zaveslovala, byla unavená, navíc měla nějaké učení, které chtěla dohnat. Doufala, že se jednou dostane k učení na doktorát. Ale sotva knihu na břehu překrásné řeky, jež protékala Cambridgí, v horkém slunečném počasí otevřela, usnula.

Judy šlapala do pedálů, seč mohla. Mířila ke svému pokoji na Newnhamské koleji. Neodvažovala se ani pohlédnout na hodinky, i bez toho díky slunci, zapadajícímu v jantarových červáncích za řekou, věděla, že je pozdě. Zatímco projížděla starobylými ulicemi, sotva si všímala shluků malých červených střech a řad špičatých kostelíků, nevěnovala pozornost ani žádné z velkolepých univerzitních budov, protože dnes večer se nemohla zpozdit. Když zabočila na hlavní ulici, musela kvůli hustému provozu zpomalit tak, že se sotva sunula vpřed. S náhlou vlnou frustrace si uvědomila, že v sobotu se vlastně konají trhy. I když už stánky balily, ulice stále přetékaly životem. Ulici zaplňovaly autobusy, auta, koňské povozy a pochopitelně množství kol, kterými byla Cambridge pověstná. Judy, která se na kole nebezpečně proplétala provozem, se konečně přiblížila ke svému cíli. Když šlapala nahoru po příjezdové cestě Newnhamské koleje, ztěžka oddechovala. Kolo nechala u stojanu, přeběhla dvůr a pak už bylo její šlachovitou postavu vidět, jak přeskočila schody zapadlé zahrady a vběhla červenými předními dveřmi do viktoriánské budovy.

Pár dívek sestupujících po hlavním schodišti koleje se pohoršilo nad její nedochvilností.

Judy se okolo nich protlačila a rozběhla se opačným směrem než proud vysokoškoláků sestupující ze schodů.

Koleje v Cambridgi, zabředlé v šestisetleté historii, dodržovaly přísný harmonogram a ona věděla, že na ni nebudou čekat. Vběhla do svého pokoje. Rychle si svlékla veslařský úbor, oblékla si talár a rukama si projela svoje vlnité hnědé vlasy. Celá zadýchaná a teď navíc zpocená námahou, vypadla z pokoje a vydala se dolů po schodech právě včas, aby se jí podařilo připojit se k davu, který potichu zaplňoval síň. „Jídlo v síni“ patřilo k večerním rituálům a dnešek byl obzvlášť důležitý, protože promovali. Přesunula se ke svému místu a tam se konečně zastavila a popadala dech. Dívky okolo ní ji s pohrdáním pozorovaly.

Judy se na ně slabě usmála. Za svých dvacet čtyři let se ještě nikdy necítila tak osamělá jako tady v Cambridgi. Pocházela z malé vesnice u Cardiffu, kde platila za podivínku, jelikož byla tou dívkou, co se zajímá o vědu. Proto doufala, že zde – mezi lidmi, kteří mají stejné zájmy jako ona – konečně nalezne přátelství. Ale ženy na Newnhamu Judy po prvním setkání zavrhly. Mnoho z nich bylo z vlivných rodin a zdálo se, že Judy opovrhují proto, že pochází z nižší třídy, má plné stipendium, a i přesto má nejlepší výsledky ze třídy.

Judy zírala na bílý ubrus před sebou, zatímco všichni čekali u svých židlí, až se usadí asistentky. Ozval se zvon svolávající k večeři a asistentky vešly dovnitř, taktéž v talárech, a mířily středem místnosti, aby se usadily na svá místa v čele stolu. Modlitby byly proneseny v latině, teprve potom se všichni mohli posadit. Za chvíli už si pochutnávali na elegantně naaranžovaném francouzském pokrmu. Dívky okolo ní si tlumeně šeptaly, probíraly své nadšení z promoce a ji zcela ignorovaly. Ve vzduchu bylo cítit i zklamání, jelikož promující muži se odebrali do sídla Senátu, aby poklekli před rektorem a obdrželi diplomy. Takové pocty se dívkám nedostane. Přestože ženy směly studovat, neměly povoleno obdržet oficiální titul ani žádné vyznamenání: místo toho dostávaly takzvaný Tripos certifikát jako potvrzení, že ukončily studium. Ale přesto byly všechny vděčné za čas, který na univerzitě strávily. Zatímco ostatní dívky si mezi sebou povídaly, Judy vzpomínala.

Život na Cambridgeské univerzitě byl někdy obtížný a ona musela těžce dřít, aby udělala každou zkoušku, přesto byl stejnou měrou i neuvěřitelně uspokojivý. S láskou vzpomínala na svěží rána, kdy ve školní uniformě kráčela v době snídaně přes dvůr do laboratoře, aby se zúčastnila první lekce v devět ráno. Tuhle část dne měla obzvlášť ráda. Záblesky ranních slunečních paprsků, problikávající mezi špičatými gotickými věžemi, vytvářely nahodilé vzory. Výsledný dojem byl umocněný sladkou vůní orosené trávy zvedající se z trávníků a vzrušeným šumem univerzitních studentů lačnících po vzdělání. Byl to svět sám pro sebe, se svými vlastními zvyky a rituály. Místo, kde probíhaly neutuchající debaty mezi žáky a učiteli a kde nebylo neobvyklé vidět, jak pozemky mezi kolejemi prochází dvě osamělé postavy – jeden zaměstnanec, druhý student – diskutující o tom, jak napravit svět. Teď když odcházela, uvažovala, jestli v budoucnosti ještě dostane příležitost k podobným rozpravám. O tom pochybovala.

Měla velké štěstí, že studovala pod vedením profesora fyziky z Cavendishovy laboratoře Ernesta Rutherforda, a věděla, že jí bude chybět jeho energické škádlení a vášeň pro věc.

Jako by jí jedna z dívek četla myšlenky. „Bude těžké odejít, že jo?“ Judy a ostatní dívky souhlasily. Pokračovaly v rozhovoru o tom, kterou budovu shledávají nejzajímavější. Judy poslouchala a uvědomila si, že jí budou chybět knihovny a muzea, přednáškové auly a laboratoř, kde strávila tolik času.

„Vždycky jsem milovala St. John’s,“ pronesla jedna dívka a rozplývala se nad krásnou kolejí se švestkově zabarvenými cihlami a rozlehlým nádvořím.

„Ale Trinity proslavil Isaac Newton a lord Byron,“ dodala jiná.

„Mně se zdá úžasné procházet po trávníku okolo King’s College a té její kaple,“ navrhla další.

Judy se zapomněla a bez přemýšlení vyhrkla: „Já mám ráda Pepysovu knihovnu v Magdalene.“

Dívky okolo ní přestaly jíst a zíraly na ni, jako by je šokovalo, že má nějaký názor. Ticho bylo bolestné a Judy znovu ucítila osten odmítnutí, které doprovázelo její čas na Cambridgi.

Když se vrhly na opulentní čokoládový dezert, ostatní dívky diskutovaly o tom, jak zůstanou v kontaktu, a plánovaly společné léto. Judy do svých rozhovorů nikdo nezahrnul. Vypadalo to, jako by tam ani nebyla.

„Už jste si začaly hledat práci?“ zeptala se jedna z dívek.

Všechny přikývly.

Judy zůstala zticha, nechtěla přiznat, že požádala o práci v Cavendishově laboratoři tady v Cambridgi s nadějí, že bude moct dále studovat fyziku. Profesor Rutherford ji vybízel, aby o práci zažádala, a jí se líbila představa, že by dělala něco, čím by prospívala světu. Že by vytvořila něco, co zachrání životy, nebo učinila nějaký důležitý objev. Madame Curie, jejíž práce zabývající se radioaktivitou byla legendární, v Judy probudila zájem o vědu. Curie byla jednou z mála žen, které zatím získaly Nobelovu cenu, a jediná vědkyně, která ji získala dvakrát. Judy se rozhodla, že nepotřebuje slávu, ale chtěla dokázat něco, co by ze světa udělalo lepší místo.

Po oficiální večeři a proslovu ředitelky vyšly mladé ženy ze síně. Jedna z nich pozvala velkou skupinu, jež nezahrnovala Judy, na posezení do svého pokoje. Judy se vrátila k sobě dobalit si věci.

Později scházela dolů, aby vysypala odpadky, a přitom míjela pootevřené dveře pokoje patřícího dívce, která iniciovala ono pozvání. Na chodbu se nesl smích a Judy zahlédla skupinku dívek sedících u krbu. Povídaly si, smály se, poslouchaly hudbu a pily víno, které nejspíš některá z nich přinesla. Jak Judy chodbou procházela, rozhodla se jejich odmítnutí hodit za hlavu. Nebude svou energií plýtvat na smutnění. Cambridge jí dopřála úžasné vzdělání a to bylo to jediné, na čem záleželo.

Kapitola 3 

Hedvika Stefana našla jako obvykle sedět na zahrádce jeho oblíbené kavárny v jedné z pařížských uliček. Když ji uviděl, rozzářily se mu oči a z jejího těla se rázem odplavily veškerá tíha i napětí, které cítila. Ztuhlost v ramenou povolila. Její srdce dorazilo domů. Byla se svým drahým dávným přítelem, s mužem, který byl pro ni jako bratr. Zvedl se a běžel jí vstříc.

„Earwiko, co tady děláš?“ Když ji objímal, použil její přezdívku z dětství. Z jeho modré bavlněné košile se linula vůně čerstvého vzduchu, kávy a cigaretového kouře. Odtáhl se, aby si ji prohlédl. „Konečně jsi ho opustila, že ano?“ nadhodil s jistotou v hlase.

Hedvika stiskla zuby, aby se jí neroztřásla brada. Nedovolí, aby ji ovládly emoce. Znovu ne. Proto jen přikývla.

„To je dobře,“ odpověděl Stefan nadšeně. Nasměroval ji ke svému stolu a odtáhl pro ni židli. „Françoisi!“ zakřičel na unaveně vypadajícího číšníka, jehož tvář halilo jednodenní strniště. „Silný šálek kávy pro mou nejdávnější a nejdražší kamarádku z Rakouska.“

„Tohle je vaše kamarádka?“ otázal se François a sledoval ji lačným pohledem.

„Ano, velice dobrá kamarádka. A na to nezapomeň,“ varoval ho Stefan. Pak se s rozzářeným výrazem opět otočil na Hedviku.

„Takže jsi to konečně udělala. Co tě popostrčilo?“

Neměla sílu Fritzova zraňující slova opakovat – to, že podle něj není víc než jen tělo, po kterém muži touží. Bylo to příliš citlivé a ponižující. Proto odvážně prohodila:

„Bylo to snazší a elegantnější než ho zabít.“

„Nezasloužil si tě.“ Stefan si odkašlal, opřel se do židle, vytáhl z kapsy košile balíček cigaret a dvě z něj vysypal na stůl před sebou. Automaticky jednu zapálil Hedvice a podal jí ji. Přijala ji třesoucí se rukou a on si zapálil svoji.

„Říkal jsem ti to, než sis ho vzala, Hedviko. Potřebuješ někoho, kdo pro tebe bude výjimečný.“

Věnovala mu široký úsměv. „Přála bych si, aby mě ostatní muži viděli jako ty.“

„No, muže tak trochu znám a je pravda, že nevidí dál než na své základní touhy,“ souhlasil Stefan. „Nikdy si nedají práci s tím, aby viděli tu překrásnou ženu, kterou máš uvnitř.“

„Nevím, jestli je to pravda,“ uvažovala potichu.

Místo odpovědi ji chytil za ruku a upřeně se na ni podíval. „Nedovol mu, aby ti pošlapal sebevědomí. Jsi ta nejchytřejší, nejvtipnější, nejodvážnější žena, jakou jsem kdy poznal. A Bůh pomáhej tomu, kdo se s tebou dostane do křížku. Ale k té vášni a ohni v tobě patří i obrovské odhodlání. Máš vše, co potřebuješ, k tomu, abys byla úspěšná a mohla se stát, čímkoliv budeš chtít.“

Povzdechla si. „Děkuju, Stefane. Věděla jsem, že tohle je to pravé místo, kam přijet.“

„Nuže,“ začal, položil cigaretu na okraj popelníku a ruce si sepnul za hlavou, „co s tebou uděláme? Kdy jsi byla v Paříži naposledy?“

Pokrčila rameny. Ani si to nepamatovala. Možná s Fritzem, před rokem.

„Ukážu ti město tak, jak jsi ho ještě nikdy neviděla. Dopij si kávu a pak vyrazíme.“

„Neměl bys pracovat?“ pozvedla tázavě obočí.

„Článek počká. Na práci ve Francii je fajn, že tady lidé nelpí na termínech tolik jako ve Vídni. Chci si s nejlepší kamarádkou vyrazit na výlet.“

Hodila do sebe kávu a oba dokouřili, Stefan položil pár bankovek na stůl a chytil ji za ruku.

„Nejprve bychom měli zamířit do Louvru. Malby tě vždycky rozveselí.“ Najednou pocítila závan štěstí. „Ale nejdřív se zastavíme v mém bytě a necháme tam tvoje věci.“

„Jak se daří v práci?“ zeptala se.

„Novinařinu zbožňuju. To víš. A díky té věci s Hitlerem mám spousty příběhů. Něco dělat musím, jelikož – kdyby byla válka, jak někteří tvrdí – mě nenechají bojovat.“

Vzal ji do svého malého podkrovního bytu v Montmartru. Odložila si věci do ložnice a užívala si to různorodé prostředí plné nepořádku, jež tak odráželo osobnost jejího přítele. Na poličce si všimla dárku, který mu dala. Hrací skříňka, kterou jako dítě rozebrala a znovu složila. Od mládí ji bavilo vymýšlet různé vynálezy a snažila se pochopit, jak mechanické věci fungují. Přes postel leželo přehozené drahé sako, které vypadalo příliš velké na Stefanovu hubenou postavu.

Zvedla ho, pověsila si ho na konečky prstů a opřela se s ním o rám dveří do ložnice.

„Někdo výjimečný?“

Stefan se místo odpovědi začervenal. „Řekněme někdo, kdo je momentálně výjimečný… dál se uvidí.“

Společně si prošli Louvre a ona se náhle cítila klidná.

„Ještě pořád maluješ, Hedviko?“ zeptal se Stefan, stojící s jednou rukou v kapse, když si prohlíželi Monu Lisu.

Přikývla.

„Myslím, že máš úžasný talent. Možná bys měla zůstat tady a stát se malířkou; spousta lidí to tak dělá.“

Zakroutila hlavou. „Chci se vrátit k herectví. Půjdu do Londýna k máminým přátelům.“

Celou dobu se bavili německy, ale teď na ni promluvil v angličtině. „A co takhle naučit se nový jazyk? Ve škole ti to, pokud se dobře pamatuju, moc nešlo.“

Odpověděla anglicky nejlépe, jak dokázala. „Pak se to budu muset naučit, ne? Protože jednoho dne bych ráda odešla do Hollywoodu.“

Otočil ji, aby k němu stála čelem. „A jestli to někdo dokáže, pak jsi to ty. Můžeš být, čímkoliv chceš. Musíš ukázat své pravé já, aby tě lidé viděli.“

Usmála se, ale poté, co opustila Fritze, měla strach. Už nikdy nechtěla být takhle zranitelná. Stefan byl jediným člověkem, který ji viděl takovou, jaká byla. Cítila, že se její srdce ve chvíli, kdy opustila Vídeň, stáhlo do jakési ochranné schránky. Celý den si užívali města, vydali se na deštivý výlet na lodi po Seině, poobědvali v restauraci Maxim’s – Stefan tam utratil svoji týdenní výplatu – a večer ji vzal do Moulin Rouge. Smáli se a pili, pozorovali ženy, jak vykopávají nohy nahoru ve změti krajek a pírek, a pozdě v noci se už Hedvika cítila lépe. A když ji Stefan dalšího rána doprovázel k vlaku, málem prosila, aby mohla zůstat. Ale vzpomněla si na oblečení na jeho posteli a na to, že Stefan má svůj vlastní život, a uvědomila si, že i ona musí žít ten svůj, takže se nakonec ovládla.

Na rozloučenou ji Stefan políbil na tvář. „Víš, že mi psaní dopisů moc nejde, takže když s tebou nemůžu být já, abych ti to připomínal, nezapomeň ty sama, kým jsi, Hedviko. Přátel se jen s lidmi tak chytrými, jako jsi ty. A trochu se kroť, aby lidé viděli tvoje pravé já. Však uvidíš: celý svět se bude klanět tvé genialitě.“

Přikývla. Jeho slova zněla tak moudře, a když mu mávala z okna vlaku, cítila se spokojená; bylo správné ho navštívit. Od smrti jejího otce neexistoval na světě kromě Stefana muž, který by jí dal pocit, že je tak bezpodmínečně milována.

Kapitola 4 

Několik dní po promoci se Judyin veslařský tým rozhodl uspořádat ranní rozlučkový piknik na břehu řeky Cam. Přijít mělo i několik mužů, taktéž absolventů univerzity. Ačkoliv byly dívky z jejího týmu o něco přátelštější, nebyla si s žádnou z nich blízká, snad proto, že byla tak stydlivá, že se ve větších skupinkách obvykle držela stranou. Dívky seděly na břehu, opalovaly se v brzkém ranním vedru a diskutovaly s chlapci ve sportovních sakách a se slamáky na hlavách o světě, do kterého se chystali vstoupit. Jeden z chlapců četl noviny a nahlas s velkým znechucením přečetl jeden z článků.

„Nedokážu pochopit, že je Rakousko vůči Hitlerovi tak přátelské.“

Kluk ležící na zádech s rukama sepnutýma za hlavou a stéblem trávy v puse zabručel: „Musíš chápat historii. Rakousko tohle chtělo už dlouho. Myslí si, že s Německem po boku bude silnější.“

„Co to ale bude znamenat pro Evropu?“ rozohnil se opět první a s odporem noviny odhodil.

„Co to bude znamenat pro nás?“ vykřikla jedna z dívek.

„Jestli se stane, co říkají, mohla by být další válka?“ Všichni na dece kroutili hlavami a vyjadřovali nesouhlas.

„Určitě ne. Další válku nikdo nechce, ani Hitler.“

„No, přátelé,“ prohlásil další chlapec, zvedl se do sedu a přimhouřil oči proti pronikavému slunci, „to jste nečetli Mein Kampf, Hitlerovu knihu, kde vysvětluje, že to je přesně to, co chce.“

Pokračovali v živé debatě. Další válku nechtěl nikdo.

Judy nicméně nějak cítila, že bude nevyhnutelná.

Poté, co se skupinka rozloučila, se Judy rozhodla vydat na výlet do Londýna, který vždycky toužila navštívit. Stráví tam dopoledne, než přesedne do vlaku domů do Walesu – už dlouho chtěla navštívit Muzeum vědy.

Přijela později dopoledne a vydala se k majestátní budově v Jižním Kensingtonu. Den byl krásný a město překypovalo svou obvyklou energií i turisty. Judy dorazila k impozantní šedé kamenné budově, spíše vhodné k tomu, aby byla římským palácem než sídlem vědeckých expozicí, a vešla dovnitř. Ocitla se v mramorové chodbě. Budova byla chladná a poklidná jako knihovna a ona nad sebou už od vstupu viděla řady exponátů. Z kruhového stropu se šířilo světlo a dlouhé visací lampy osvětlovaly skleněné a kovové úchyty, na nichž byly zavěšeny nejrůznější vědecké objevy a vynálezy. Podívala se, co ten den nabízeli, a objevila prohlídku věnující se radioaktivitě, což bylo něco, co ji fascinovalo většinu jejího života, a nejen kvůli její lásce k Marii Curie. Do výstavní haly dorazila v určený čas a následovala dav vedený mladým průvodcem do dalších výstavních místností.

Průvodce byl poněkud arogantní muž a v jednu chvíli nadnesl, že ačkoliv byla Marie Curie vyzdvihována, za jejími objevy stáli bezpochyby její mužští kolegové a její manžel. Zamračila se. To, co naznačoval, jí nepřipadalo spravedlivé, ale ani ji to nepřekvapilo. Věděla, že ani jí lidé nevěřili, že jakožto žena dokázala zastínit své mužské spolužáky.

Najednou jako by slyšela své vlastní myšlenky. Nějaká žena za ní se silným cizím přízvukem pronesla: „Hloupost! Děláte, jako by bylo nemožné, aby byla stejně inteligentní jako muž.“

Judy očima prohledávala dav, aby zjistila, kdo promluvil, ale žádnou další ženu neviděla, jen muže a skupinku školáků, kteří zaujatě poslouchali průvodce. Když se vydali dál a dav prořídl, zjistila, odkud ten hlas přicházel. Na kamenné lavičce seděla s jednou nohou složenou pod sebou pěkná mladá žena a jedla jablko. Judy se k ní obrátila a kývla na ni, žena jí úsměv oplatila.

Judy přistoupila k ní. „Právě jsem myslela na to samé.“ Žena se rozzářila, dojedla jablko a natáhla k ní ruku.

„Rozčiluje mě to. Když už jsme tady jediné dvě ženy, možná bychom se měly představit. Moje angličtina není moc dobrá, proto cvičím, kdykoliv můžu. Ráda tě poznávám. Moje jméno je Hedvika.“

Judy se zasmála. Zeptala se jí v jazyce, jejž pokládala za její: „Jsi Němka?“

Hedvika vypadala vděčně, že našla někoho, kdo s ní mluví německy. Zakroutila hlavou. „Ne, vlastně jsem Rakušanka. Mluvit pořád anglicky je těžké, ale musím se to naučit.“

„Zajímáš se o vědu?“ zeptala se Judy i nadále v němčině, potěšená, že ji studovala.

„Odjakživa,“ přisvědčila Hedvika.

Judy se posadila vedle ní a cítila, jak ji ta mladá žena fascinuje. Byla okouzlující a měla tu nejkrásnější tvář, jakou dosud viděla. Její obličej byl rozzářený i bez make-upu, v očích měla jiskru a její tmavé vlasy s pěšinkou uprostřed byly dlouhé a vlnité.

„A ty se zajímáš o vědu?“ zeptala se Hedvika.

„Právě jsem dokončila studium fyziky na Cambridgi.“

Hedvičiny oči se rozzářily. „Moc ráda bych dělala něco podobného. Ale v životě, který jsem v Rakousku vedla, něco takového nebylo možné a teď je to pro někoho s židovským původem o to těžší. Mohla jsem se jen starat o domácnost.“

Judy chápavě přikývla.

Obě vstaly a v družném hovoru se začaly procházet po místnosti. Až když se dostaly k další výstavě, došlo Judy, že s touhle ženou se necítí vůbec stydlivě. Obvykle byla ve společnosti lidí, které právě potkala, nervózní, ale k Hedvice ji něco okamžitě přitahovalo. Působila tak sebevědomě i přes to, že byla ženou v cizině, sama v cizí zemi. Ačkoliv Judy nevyzvídala, byla si jistá, že její přítomnost zde nejspíš souvisí s rozruchem v pevninské Evropě, kde se k moci dostával Hitler.

„Víš, co budeš dělat po univerzitě?“ pokračovala Hedvika.

„Doufala jsem, že se dostanu do Cavendishovy laboratoře,“ pronesla Judy s úsměvem. „Je to velice významná instituce. Ráda bych pokračovala ve studiu, zabývala se věcmi, jako jsou rádiové signály a rádiové vlny.“

„Úžasné. Jestli bude další válka, jak se tvrdí, podobná technologie bude nejspíš potřebná,“ přemýšlela Hedvika nahlas. „Kéž bych mohla dělat něco podobného.“ Povzdechla si a založila si ruce na prsou.

„A ty studuješ?“ zeptala se Judy.

„Kéž bych mohla,“ odpověděla Hedvika. „Právě teď jsem herečka, dělám vše pro to, abych si vydělala, dokud nezjistím, čím chci být.“

„To nepůsobí jako tak strašná kariéra,“ prohlásila Judy.

„Určitě jsi v tom úžasná.“

Hedvika zakroutila hlavou. „Mám problém s hledáním práce, obzvlášť se svým přízvukem.“

Společně prošly zbytek výstavy, a když dospěly k východu z budovy, Hedvika se k Judy otočila. „Nezašla bys na drink? Je pěkné popovídat si v mém rodném jazyce a ještě jsem se tady v Londýně s nikým neseznámila.“

Judy s osamělou mladou ženou soucítila, protože sama věděla moc dobře, jaký to je pocit. Věděla, že vlak do Cardiffu odjíždí i pozdě večer, proto spontánně souhlasila. Měla čas dát si se svou novou známou něco k pití.

Dorazily k malé kavárně poblíž, a i když Judy její plachost bránila začít rozhovor, nezdálo se, že by si toho Hedvika všimla nebo že by jí na tom záleželo. Byla okouzlená Judyinými studii a vyptávala se jí na období, které strávila na univerzitě. Navíc měla úžasný smysl pro humor, a když vyprávěla o svých hereckých plánech, Judy se neustále smála. Celou dobu si povídaly německy, a zatímco mluvily, dvě postarší ženy u blízkého stolu se na ně nepřestávaly mračit.

„Vidíš to?“ zašeptala Hedvika, z jejího tónu byl patrný vztek. „Už teď tady panuje tolik předsudků. Když lidé slyší můj přízvuk, automaticky si myslí, že jsem snad nějaká Hitlerova špionka.“

Judy s ní soucítila. Byla ve složité situaci. Čas rychle běžel a Judy věděla, že svůj odchod už nemůže dále odkládat; poslední vlak do Cardiffu odjížděl za hodinu a ona se ještě potřebovala dostat na Paddingtonské nádraží.

Zaplatily za čaj, a když se vydaly ke dveřím, zamumlala jedna z žen, které se na ně mračily, něco o tom, že jsou nacistky.

Hedvika vybuchla. „Ne všichni, kdo mluví německy, jsou z Německa nebo mašírující nacisti. Někteří tomu režimu utíkáme. Jak se opovažujete mnou pohrdat jen kvůli jazyku, kterým mluvím?“

Judy div nevybuchla smíchy. Moc si přála být takhle odvážná.

Hedvika se znovu ocitla po jejím boku, a když se k ní otočila, vypadala stejně perfektně jako před incidentem.

„Moc ráda jsem tě potkala, Judy, a přeju ti v Cavendishově laboratoři hodně štěstí. Říkalas, že je v Cambridgi?“

Judy přikývla, koutky jí pořád pobaveně cukaly nad odvážným představením její nové přítelkyně. „Ano, doufám, že se brzo vrátím do Cambridge. Pokud tu práci dostanu,“ pronesla a překřížila prsty pro štěstí.

„Dostaneš ji,“ ubezpečila ji Hedvika sebejistě. „Prostě to vím.“

Judy se usmála. „A hodně štěstí s tvou kariérou herečky. Doufám, že najdeš práci, která tě udělá šťastnou.“

„Prozatím zůstanu v Londýně. Právě teď pro mě nikde jinde v Evropě není místo,“ konstatovala Hedvika s velkým smutkem v hlase. „A kdo ví, možná bych mohla jet do Ameriky nebo jinam. Možná tam pro mě bude práce.“

Judy jí podala ruku. „Sbohem, Hedviko. Moc ráda jsem tě poznala.“

„Já tebe taky. Užij si svoji velkolepou vědeckou kariéru. Obdivuju tě. Neexistuje mnoho žen, které by tohle mohly dělat. Je to odvážný počin. Sbohem, Judy…?“

„Morganová,“ doplnila ji Judy.

Potřásly si rukama a otočily se k odchodu, ale právě když se Judy chystala vyrazit, Hedvika ji znovu dohnala.

„Poslyš, vím, že jsme se sotva potkaly, ale vadilo by ti moc, kdybych ti někdy psala? Takhle se seznámit bylo vážně báječné a já dost výrazně věřím na osud.“

Judy souhlasila a cítila, jak jí rudnou tváře. Bylo to poprvé, kdy se s někým spřátelila, a k Hedvice okamžitě tíhla, užívala si její smělou otevřenost. Zdálo se, že to je žena, jež skutečně ví, co chce, způsobem, který jí Judy záviděla.

Vyměnily si adresy – Judy jí dala svoji velšskou, přičemž Hedviku ujistila, že jí matka všechny dopisy předá poté, co si najde v Cambridgi nějaké místo.

Cestou k vlaku držela Judy potrhanou brožurku z Muzea vědy, kam Hedvika naškrábala svoji adresu, a cítila, jak v ní bobtná pocit radosti. Ale brzy se jí myšlenky stočily jiným směrem: k její cestě domů do Walesu a k dopisu z Cavendishovy laboratoře, který doufala, že dostane, a který jí nabídne práci. Když dorazila domů do Cardiffu, dopis už na ni čekal.

Přijali ji a měla začít následující měsíc.

„Da iawn, zlatíčko,“ poblahopřála jí matka ve velštině a objala ji.

Její matka byla malá a podsaditá s černými vlasy a zčervenalými tvářemi. Judyin otec byl stejné výšky a stejně stavěný jako jeho žena. „Jako knižní zarážky,“ žertoval.

„Kdo by si pomyslel, že vychováme takovou váženou vědkyni?“ dodal, když si přečetl dopis, který mu Judy podala.

„Budeš se teda vracet do Cambridge?“ chtěla vědět matka. „Jsi si jistá, že to chceš? Mohla bys dostat dobrou práci přímo tady v Cardiffu. Tady určitě taky potřebujeme vědce,“ pokračovala.

„Já vím, mami,“ ujistila ji Judy. „Ale chci dělat něco, co má skutečnou hodnotu, a abych toho docílila, budu muset pracovat v prestižní laboratoři.“

Matka vypadala zklamaně, ale rozhodně potřásla hlavou. „No, hlavně ať jsi šťastná,“ povzdechla si.

Judy přikývla. „Jsem, mami, a tohle je můj sen, dělat něco smysluplného, něco správného, a nemůžu se dočkat, až začnu.“

Poté, co si matka odešla lehnout, se Judy s otcem přesunuli do útulného obývacího pokoje, usadili se u černého velšského břidlicového krbu a jejich postarší kočka se uvelebila na otcově klíně. Judy si spokojeně povzdechla, nadechla se známé vůně uhelného prachu a knih. Cítila i počátek vlhké, velšské zimy, která se blížila dolů z kopců přes údolí a vždycky si našla cestu skrz zavřené dveře a okolo jejích kotníků, nehledě na to, jak silně oheň hořel.

V záři zlatých plamenů se oči jejího otce leskly očekáváním. „Řekni mi všechno, Judy,“ zabručel svým hlubokým hlasem, který by se spíše než k tomuto skromnému krbu hodil do rádia.

Judy otcovo nadšení pobavilo. Jak daleko její paměť sahala, vždycky začínal jejich rozhovory těmito slovy. Jakožto jedináček měla to štěstí, že se o pozornost rodičů nemusela dělit. A přesto měla se svým otcem zvláštní pouto, něco víc, než co vídala u rodičů ostatních. Bylo to, jako by oni dva byli přátelé, spojenci při svém vlastním dobrodružství.

„Právě jsem strávila čtyři roky na Cambridgi. Kde chceš, abych začala?“

Zasmál se. „Zajímají mě jen ty věci, díky kterým se cítíš naživu.“

Judy si složila nohy pod sebe, přitáhla si do klína matčinu pletenou deku a potom se dala do popisování všech objevů, které během svých studií učinila. A přestože věděla, že mnohé z toho, o čem mluvila, hodně převyšovalo otcovo chápání, sotva dýchal a soustředěně poslouchal všechno, co s ním sdílela.

Jakmile domluvila, zakončil jejich rozhovor stejnými slovy jako pokaždé: „Judy, jsem na tebe tak pyšný!“ A i když je už slyšela tolikrát, stejně ji vědomí toho, jaké potěšení otci působí být součástí jejího světa, pokaždé naplnilo radostí. „Vím, že z tebe bude úžasná vědkyně,“ pokračoval, když vstal, aby si nalil skleničku před spaním. „Změníš svět, Judy Morganová. Prostě to cítím. Tuhle jsem si povídal s Bobbym Jonesem. Jeho dcera chodila s tebou do školy. Pamatuješ si ji?“ Judy si matně vybavila vysokou štíhlou dívku s blonďatými, skoro bílými copy. Otec pokračoval: „Už čeká druhé dítě, víš? Ani si nedala šanci zkusit něco jiného. Nechápej mě špatně, jsem pro, aby se lidé brali a měli děti. Doufám, že i ty to jednoho dne uděláš. Ale nejdřív musíš něco dokázat, nebo snad ne, Judy?“ pronesl a podal jí brandy, kterou bude jeho dcera usrkávat jen ze slušnosti. „Přál bych si, aby to, co děláš, dělalo více lidí.“