Margit Steinborn 

Nové nebe 

Originálni název: Ein neuer Himmel 

Vydáno v Tinte & Feder, Amazon Media EU S.a r.l. 38, 

avenue John F. Kennedy, L-1855 Luxembourg Juni 2020 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2020 by Margit Steinborn 

All rights reserved. 

This edition is made possible under a licence arrangement, 

originating with Amazon Publishing, www.apub.com, 

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o. 

Cover © PHOTOCREO Michal Bednarek/Shutterstock; 

Lukasz Szwaj/Shutterstock; NetPix/Shutterstock; 

Jelena Simic Petrovic/ArcAngel 

Translation © Eva Osinova, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0934-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-0935-3 (mobi)

Hannah a Melina Rosenbergovy, Peter Hagen, Friedrich a David Sandnerovi, Simon Petersen i rodina von Schönwaldových jsou smyšlené postavy, jejichž osudy se odehrávají na pozadí skutečných historických událostí. Ani statek Sandnerhof a vesnice Erlenthal s místními obyvateli ve skutečnosti neexistují.

Přesto jsou tyto románové postavy předobrazem milionů lidí, kteří v období třetí říše zažili něco podobného. 

„Tu jsem viděl, jak z nebe sestupuje anděl, který má v ruce klíč od propasti a mohutný řetěz. Zmocnil se draka, toho dávného hada, toho ďábla a satana, na tisíc let jej spoutal, uvrhl do propasti, uzamkl ji a zapečetil, aby již nemohl klamat národy, dokud se nedovrší těch tisíc let. Potom musí být ještě na krátký čas propuštěn.“

(Zjevení Janovo, 20, 1-3) 

Poznámka překladatelky: 

V knize je citováno z Nového zákona v českém ekumenickém překladu a z knihy Létající třída Ericha Kästnera v překladu Jitky Fučíkové.

ČÁST I 
1932–1945 

SANDNERHOF 

Duben 1939 

Vlak zastavil na nádraží vesničky Erlenthal. Hannah vzala zavazadlo, dcerušku Melinu chytila za ruku a společně vystoupily z vagonu. Vlak po krátké zastávce pokračoval v jízdě a Hannah ho chvíli toužebně sledovala. Od okamžiku, kdy včera večer nasedla do nočního vlaku v Berlíně, odvážel ji i Melinu stále dál a dál od dosavadního domova, přes Halle a Lipsko až do Norimberku, kde přestoupily, a pak až do téhle vesničky nedaleko Würzburgu. Dokud byly ve vlaku, byl jejich cíl, který vlastně neznaly, ještě na hony vzdálený, jenže teď dorazily na místo. Hannah se úzkostí svíralo srdce a v duchu se sama sebe ptala, co na ně asi čeká. Cítila na sobě dcerčin pohled. Ta stála unaveně vedle ní, ramínka svěšená. Hannah si dodala odvahu. Před Melinou přece nesmí dávat najevo sklíčenost. Poslala ji sem Agnes, matčina kamarádka z Berlína, protože ve městě se represe vůči Židům stupňovaly čím dál víc. Od listopadové Křišťálové noci, během níž byl zničen bezpočet židovských obchodů a vypáleny synagogy, se situace zhoršovala a diskriminace židovského obyvatelstva, která trvala už několik let, vyvrcholila násilnými útoky, jimž byli tito lidé bezmocně vystaveni. Zákony Židům ukrajovaly z jejich práv čím dál víc a kvůli zákazům vykonávat povolání přicházeli o živobytí. Hannah si vzpomněla na strašnou chvíli, kdy ztratila učitelské místo, a ještě k tomu dostala výpověď z bytu. I když hledala ze všech sil, nikdo nebyl ochotný jí jako Židovce pronajmout pokoj nebo jí nabídnout práci. Hannah věděla, že se do Berlína už nebude moct vrátit. Postavila zavazadlo na zem a z kapsy kabátu vytáhla lísteček s adresou.

Franziska Bergerová, Brunnenstrasse, Erlenthal 

„Pojď, Melinko, Agnes říkala, že statek paní Bergerové není od nádraží daleko. Za chvíli tam budeme.“ Usmála se povzbudivě na dcerku, která na ni upírala unavený pohled, prošla s ní nádražní halou na ulici. V duchu se ptala, jestli neslíbila Melině přespříliš. Sice u sebe měla dopis, který jí dala Agnes pro paní Bergerovou, ale skutečně ta žena pomůže dvěma naprosto cizím lidem?

„Franziska je moje kamarádka od dětství,“ tvrdila jí Agnes. „Obě nás tehdy bolelo, když se musela kvůli sňatku odstěhovat z Berlína. Její muž vlastní hospodářství v jedné vesničce nedaleko Würzburgu a ona na něm od jeho smrti hospodaří společně se synem. Určitě se vás ujme.“

Přešly náměstí s kašnou a Hannah objevila vedle kostela hostinec. Chvíli váhala, ale pak i s Melinou vešla, že se přeptá, kudy se vydat na hledanou adresu. Bylo právě po obědě, takže uvnitř vládl klid. Nějaká žena zrovna sklízela nádobí ze stolů, za výčepem postával muž a otíral hadříkem pult. Hannah k němu zamířila.

„Omlouvám se,“ začala a muž vzhlédl od práce. „Hledám Franzisku Bergerovou. Mohl byste mi říct, jak se dostanu na tohle místo?“

Muž se předklonil přes pult, podíval se na lísteček a povídá: „Klidně vám popíšu, jak se tam dostanete, ale paní Bergerovou už tam nenajdete. Franzi před osmi týdny, zemřela, víte? Její syn statek prodal a odstěhoval se.“ Hannah při těch slovech tupě píchlo na prsou. Franziska Bergerová, žena, která jí podle Agnes pomůže, už tedy nežije. Hostinský si nejspíše všiml, že ji to zarazilo, protože bez vyzvání načepoval dvě sklenice vody a postavil je na pult. Hannah se na něj vděčně pousmála, jednu si vzala pro sebe a druhou podala dcerce. Žena, která uklízela ze stolů a slyšela, o čem se baví, nechala tác tácem a zamířila k nim.

„Copak jste od paní Bergerové potřebovala?“ zeptala se soucitně. „Jste její příbuzná? Víte, Franzi jsme tady měli všichni moc rádi, byla ve vesnici oblíbená.“

Hannah vzdychla a odložila prázdné sklenice na pult.

„Ne, nejsem její příbuzná. Ale jedna její kamarádka mi dala tuhle adresu. Hledám práci.“

„Franzi by pro vás určitě nějakou práci měla. Její statek byl velký,“ mínil hostinský a zamyšleně se poškrábal na hlavě. „Ale zkuste se přeptat na Sandnerhofu. Tam se vždycky nějaká práce najde.“

„Na Sandnerhofu?“ zopakovala Hannah.

„Jo, je to osada kousek za vesnicí. Rodina Sandnerových tam vlastní pilu a hospodaří na zemědělské usedlosti, no a taky se tam usadili někteří zaměstnanci s rodinami. Ta osada je ale trochu z ruky. Na konci vesnice půjdete nejdřív chvíli po polní cestě, pak dojdete na takové rozcestí a dáte se po stezce, která vede lesem až k Sandnerhofu.“

Hannah v tu chvíli prolétlo hlavou několik různých myšlenek. Co dělat? Zjistit si nejbližší vlak do Berlína a vrátit se? A pak? I když to bylo nepříjemné, musela si neustále připomínat, že tam už žít nemůže. A Sandnerhof?

Odlehlé místo někde v lese? Vždyť tam nikoho nezná. Co jsou tihle Sandnerovi zač? Přijali by mezi sebe Židovku? Dopis, v němž Agnes své kamarádce Franzisce vysvětlovala Hanninu situaci a naléhavě ji prosila, aby jí a dítěti pomohla, jí teď není k ničemu. Opravdu se má obrátit na úplně cizí lidi? Ale stačil jediný pohled na unavené dítě, které držela za ruku, a věděla, že to prostě musí zkusit.

Hostinská, jako by vycítila její obavy, soucitně pronesla: „Jsou to sice jen nějaké dva kilometry, ale pěšky tu cestu se zavazadly a s tím děckem nezvládnete.“ Obrátila se na muže. „Wolfgangu, už před nějakou dobou jsi přece chtěl objednat u Friedricha Sandnera prkna na ten nový kurník. Zrovna tady není do čeho píchnout, tak bys to přece mohl vyřídit teď a vzít ty dvě autem s sebou.“

Hostinský souhlasně pokývl a odložil hadřík. Hannah ještě chvíli přemýšlela. Dneska už se stejně nemá kam vrtnout. Kam by taky šla? Na pultu si všimla štítku „Volné pokoje“. I kdyby to na Sandnerhofu nevyšlo, může přespat s Melinou tady a rozmyslet si, co bude dál.

„Děkuji za přátelskou nabídku,“ otočila se na hostinskou a podala jí ruku. Popadla zavazadlo a vydala se s Melinou za hostinským na dvůr. Ten její kufr uložil na korbu dodávky, Hannah se uvelebila vedle něj na sedadle pro spolujezdce a Melinu si posadila na klín. Pak hostinský nastartoval.

„A jakoupak práci hledáte?“ zeptal se, když projížděli vesnicí.

Hannah toho o sobě nechtěla prozrazovat zbytečně moc, a tak se rozhodla, že se o své práci učitelky nezmíní. Jak by vysvětlila, že o místo přišla, aniž by přiznala, že je Židovka? Lepší bude, když se vymluví na dětství, které strávila u prarodičů na statku. „Žila jsem na selské usedlosti.“

„To je jako na zavolanou,“ mínil upovídaný hostinský.

„Friedrich Sandner obhospodařuje pár polí, kromě toho chová krávy a ovce, slepice a kohouty. Lidi, co za to umí vzít, mu přijdou vždycky vhod.“

Jakmile minuli ceduli označující konec vesnice a vjeli na polní cestu, Hannah mlčky sledovala krajinu ubíhající za okny. Lány, louky a pole po obou stranách cesty a za nimi hustý les.

Dojeli na rozcestí a hostinský odbočil na úzkou cestu, která vedla do lesa. Chvíli to házelo, ale pak se před nimi otevřelo široké údolí. Hannah si všimla hrstky domů, uspořádaných po obou stranách silnice do půlkruhu kolem velkého domu z pískovce, vedle stála výrobní hala a několik stájí a stodol.

Hostinský dojel na dvůr pily, a když vypnul motor, zaslechla Hannah pravidelný rachot pil. „Tak jsme na místě,“ pronesl. „Kouknu se, kde je Friedrichovi konec.“ Otevřel dveře.

Hannah a Melina vystoupily také. Zatímco hostinský zmizel v dílně, zůstala Hannah s dcerkou stát u vozu a rozhlížela se. Nějací dva chlapci skládali dřevěné latě na žebřiňák, mladá žena, která před výrobní halou smetala piliny na hromadu, pokývla hlavou na pozdrav, a hrstka dělníků vykládala na venkovním skladu dřeva kmeny z povozu. Hannah přemýšlela, jestli má jít za hostinským do dílny, ale v tu chvíli se otevřela vrata a vyšel z nich starší muž v hnědých pracovních kalhotách a kárované košili s vykasanými rukávy. Oklepal si piliny z oblečení a zamířil k ní. Měl tmavé vlasy, na spáncích prošedivělé, a mírně prokvetlé měl i vousy.

Hannah se podívala na vrata od dílny, ale hostinský z nich nevycházel. Horečnatě přemýšlela, jak se má domnělému majiteli statku představit. Už delší dobu se neodvažovala zmiňovat své příjmení, které prozrazovalo židovský původ. Agnes své kamarádce Franzisce všechno v dopise vysvětlila, ale tady se k ní blížil cizí muž, kterého neznala a který neměl povinnost jí pomoci. Hannah měla chvíli nutkání popadnout i s Melinou nohy na ramena. Ten člověk jí určitě dá několika slovy jednoznačně najevo, že si na svém statku nepřeje žádné židáky. Ale když se před ní ten cizí muž zastavil, upřímně na ni pohlédl a napřáhl k ní ruku, sebrala odvahu a rozhodla se, že bude jednat na rovinu, a to i proto, že hostinský se stále ještě neukázal a nemohl poslouchat.

„Dobrý den,“ pozdravila. „Jmenuji se Hannah Rosenbergová, tohle je má tříletá dcera Melina a nemáme kam jít.“

Viděla, že neznámý muž velmi dobře pochopil obsah jejích slov, protože se zatvářil vážně. Přeměřoval si ji pohledem. Přemýšlel snad, co má odpovědět? Hannah počítala s tím, že ruku zase odtáhne a vyžene ji ze statku s nějakou výmluvou na rtech, nebo dokonce s otevřeným nepřátelstvím v hlase. Ale nestalo se tak. Muži očividně neunikl její strach z toho, že by ji mohl odmítnout, protože opětoval pozdrav silným stiskem a představil se: „Jsem Friedrich Sandner. Zůstanete prozatím tady. Pojďte, zavedu vás do domu za svou ženou Klarou.“

Prohodil pár slov k hostinskému, který právě vyšel z dílny, a podal z auta Hannino zavazadlo. Pak se otočil na oba chlapce, kteří stále nakládali na žebřiňák dřevěné desky.

„Hansi, Davide, pojďte sem, něco bych od vás potřeboval.“ Nechali práci být a přišli, pozdravili Hannah a její dceru a starší z nich popadl větší kufr, zatímco mladší se natáhl pro menší kufřík, jehož zvláštní tvar ho zarazil.

„To je pouzdro na housle, Davide,“ vysvětloval Friedrich, kterému neunikl chlapcův překvapený pohled. Přešli nádvoří, prošli kolem stájí, ovocného sadu a velké zeleninové zahrady a vystoupali po několika schodech do domu. Hannah a Melina vešly za Friedrichem Sandnerem a oběma chlapci, o nichž si Hannah myslela, že jsou to jeho vnuci. Chlapci postavili zavazadla na chodbu a zmizeli. Friedrich ji i s Melinou zavedl do kuchyně, kde stála u kamen nějaká žena a zrovna vařila kávu. Hnědé vlasy s prošedivělými pramínky si ráno zamotala do drdůlku a přes prosté bavlněné šaty měla přehozenou zástěru.

„Klárko, podívej, vedu nám dva hosty,“ oznamoval Friedrich, když vcházel. „Tohle je Hannah s dcerkou Melinou. Hledá práci a místo, kde by mohly složit hlavu.“

Hannah zachytila přátelský výraz ženy, která ji pozdravila a nabídla jí místo u stolu. Když se podívala na Melinu, podala ze skříně dokonce skleničku a nalila do ní ze džbánu mléko. Když se Melina natáhla po sklenici a napila se mléka, na tvářičce se jí poprvé od chvíle, kdy společně opustily Berlín, objevil úsměv.

Klara postavila před Hannah horkou kávu, nalila i sobě a Friedrichovi a sedla si ke stolu vedle svého muže.

„Tak nám přece povězte, kdo jste a odkud přicházíte,“ vyzvala žena Hannah.

Hannah z jejich upřímných pohledů vyčetla, že nemají žádné předsudky. Navíc neměla na výběr, musela zkrátka říct pravdu, když jí tihle lidé nabízeli práci a přístřeší. Napila se z hrnku a začala těmhle naprosto cizím lidem vyprávět o vzrůstajícím tlaku, kterému je jako Židovka už několik let v Německu vystavena. „Po Křišťálové noci se to ještě zhoršilo. Postavily se za nás židovské organizace v tuzemsku i v zahraničí a začaly organizovat transporty dětí do bezpečí. Tisíce židovských dětí se ještě pořád přepravují do zahraničí, ale já prostě zatím nedokážu přenést přes srdce, že bych svou dcerušku poslala samotnou do Anglie, Francie nebo do Švédska.“

„Dobrotivé nebe, to bych nedokázala ani já,“ pronesla Klara soucitně. „Jak daleko to už v Německu zašlo.“

Hannah pokračovala ve vyprávění. „Nedávno jsem dostala výpověď v práci a z nájmu. A protože paní Bergerová, která by nás možná přijala, zemřela, nevíme, na koho se teď máme obrátit.“

Klara zaraženě mlčela a Friedrich nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Je to nepochopitelné. Hitler převzal v Berlíně veškerou moc a vládne si odtud jako nějaký diktátor. Podkopal nám demokracii a dělá si, co chce.“

„Musí přece existovat nějaká možnost, jak by ty dvě mohly zůstat na našem statku,“ uvažovala Klara s pohledem upřeným na Friedricha. „Musí přece někde najít střechu nad hlavou. A práce je tady teď opravdu hodně.“

„Samozřejmě vás nepošleme pryč,“ pronesl Friedrich směrem k Hannah. Stěží se odvážila věřit tomu, co slyšela. „Na svém statku můžu poskytnout přístřeší, komu chci. Ale měli bychom být opatrní, prozatím to tedy na obci nenahlásíme. Jeden nikdy neví, co ti blázni v Berlíně ještě vymyslí.“

„Myslíš, že to půjde?“ ujišťovala se Klara.

„Samozřejmě, že to půjde,“ odpověděl Friedrich s nadějí v hlase. „Se starostou vycházím dobře.“

Chvíli nato už Hannah ukládala své věci do skříně v pokojíku na konci chodby, který jí Klara přidělila. Když zavřela dveře od skříňky a otočila se, viděla, že Melinka usnula hlubokým spánkem, sotva se hlavičkou dotkla postele. Hannah se usmála, zula jí boty a přehodila přes oddychující tělíčko přikrývku. Pak otevřela okno a vyhlédla. Vdechovala chladný, čerstvý vzduch a poslouchala rachot pil z mlýna, který jako by udával tempo životu v tomhle údolí. Les, který svíral údolí v náručí, už se probral ze zimního spánku a všechno se zelenalo. Na loukách se choulily první barevné kytičky, nesmělí poslové jara. Hannah cítila mír, který se nad vším vznášel, a v duchu si oddechla. Že by tady s Melinkou našly nový domov?

Zavřela okno, vytáhla si sešit a tužku z tašky, posadila se ke stolečku v rohu pokoje a rozhodla se, že Agnes napíše dopis. Líčila v něm, jak moc ji zasáhla smutná zpráva o smrti Franzisky Bergerové a jak těžké pro ni bylo obrátit se na cizí lidi. Popisovala, jak přátelsky ji i Melinu Sandnerovi přijali, a ukončila dopis větou:

Děkuji ti, Agnes, že jsi nás poslala do Erlenthalu. Doufám, že tady budu moci s dcerkou zůstat do doby, než tahle noční můra skončí. Takhle to přece nemůže jít donekonečna.

Zdravím tě z celého srdce, Hannah.

Když o něco později seděla s Melinou u večeře za velkým kuchyňským stolem, seznámila se blíže s celou rodinu Sandnerových. Vedle Klary a Friedricha seděl syn Konrad, který společně s otcem řídil celou pilu a podobal se tátovi, jako by šlo o jeho mladší vydání. Jeho manželka Annie byla Hannah okamžitě sympatická, protože se vesele usmívala a hezky si s malou Melinou povídala. Mladá žena, která při Hannině a Melinině příchodu zametala před dílnou, se představila jako Maria, nejstarší dcera Konrada a Annie, a oba chlapci, kteří se po příjezdu chopili Hanniných zavazadel, byli Mariini bratři, dvanáctiletý Hans a devítiletý David. Hannah postřehla, že všichni tři sourozenci zdědili světlé vlasy a rozpustilé pihy jednoznačně po své matce. Když se členové rodiny dozvěděli z Hannina vyprávění vše o její minulosti, probíralo se u stolu ještě jedno téma: Mariina svatba s jistým Georgem, která se chystá v srpnu a na niž se mladá žena očividně upřímně těšila.

SANDNERHOF 

26. srpna 1939 

„Melino, jestli se budeš pořád takhle loudat, tak dneska domů vůbec nedojdeme,“ pokáral David dívenku. „Tak dělej, ještě máme hodně chystání na Mariinu zítřejší svatbu. Babička čeká na borůvky, potřebuje je přece na koláč.“ Dívenka cupitala o kousek dál za ním a svírala v ručce kytici barevných lučních kvítků. Když se sehnula a utrhla další kytičku, přeběhl jí po tváři úsměv. Kráčeli po cestě široké právě tak, aby se na ni vešel povoz s koňmi. Z jedné strany cesty svah posetý vzrostlými stromy a dole louka, kterou protínal potůček, z druhé strany se zvedala kopcovitá krajina s loukami a políčky, kterou na horizontu utínal hustý les. Léto bylo v plném proudu a příroda překypovala životem. Sytě zelené letní louky byly posety pestrobarevnými puntíky letniček, šlahouny podél cesty nabízely své bobule, v klasech na polích dozrávalo obilí. Bublání potůčku se mísilo s líným bzučením včelek a šuměním větru v korunách stromů. David držel v ruce košík plný tmavomodrých borůvek, které nasbírali. Měl na sobě vybledlou károvanou košili hnědé barvy a krátké hnědé kalhoty na šlích, hladké vlasy, jejichž barva připomínala len, mu neustále padaly do tváře. Otočil se, a když viděl, jak se děvčátko znovu shýbá ke květince, zasmál se. „Pro kohopak ty kytičky máš?“

Melina na něj upřela tmavé oči a odhrnula si z čela pramínek vlnitých, medově zbarvených vlásků. S úsměvem k němu kytici napřáhla. „Pro Mariu,“ vysvětlovala.

„Tak už pojď a přidej trochu,“ naléhal David. Cesta se teď stáčela do širokého údolí a objevil se Sandnerhof.

Když David s Melinou přecházeli dvůr mlýna, vyběhla je přivítat fenka Bella, míšenec s hnědými flíčky. Vrtěla ocasem na přivítanou a David měl radost, že Melina překonala počáteční strach ze psa. Šli po schodech do domu a ve dveřích narazili na Mariu. Tváře měla rudé vzrušením a David věděl, že je to kvůli spoustě předsvatebních příprav, které je ještě potřeba do zítřka zvládnout. Mají toho všichni ještě tolik na práci.

„Koukni, Mario, kolik borůvek jsme nasbírali,“ zvolal a s hrdostí k ní napřáhl košík. „A Melina ti natrhala kytičky.“

„Jste úžasní, odneste borůvky babičce do kuchyně,“ pochválila Maria děti.

„Hrozně se těším na zítřek,“ utrousil David. „Ale neumím si ještě vůbec představit, že pak už nebudeš bydlet tady,“ dodal trochu posmutněle. Maria se po svatbě přestěhuje na Georgův statek, což se Davidovi vůbec nelíbilo.

„Ale Davídku, nebuď smutný,“ odpověděla Maria a pohladila bratříčka láskyplně po vlasech. „Georgův statek v Erlenthalu není přece vůbec daleko, můžeš za mnou přijít, kdykoli se ti zlíbí. Máš tady přece ještě Hanse a taky tuhle novou stálou společnost,“ dodala s úsměvem a ukázala na Melinu.

David se při Mariiných slovech ušklíbnul, protože za tu krátkou dobu, co bydlí Melina se svou mámou na Sandnerhofu, se ta malá stala vážně skoro jeho stínem. Melina si svým milým, zdrženlivým chováním získala během chvilky náklonnost všech místních. Ráda sledovala děvečky ve stáji při dojení krav, mísila těsto na koláč s babičkou Klarou v kuchyni, z bezpečné vzdálenosti přihlížela práci kováře a David už ji viděl v prádelně na stoličce, jak pomáhá drhnout prádlo na valše. A postřehl, jak se na tváři dědečka Friedricha objevil úsměv, když vzhlédl od pracovního stolu v dílně a všiml si malé postavičky v rohu vedle dveří. Ale většinu času trávila Melina s ním.

„Odneste borůvky do kuchyně a pak se zeptejte babičky Klary, s čím jí ještě můžete pomoct. Máme ještě spoustu práce. Slepice ještě nedostaly nasypáno, na zahradě se zrovna chystají stoly a židle na svatbu, je potřeba nazdobit koláče – už ani nevím, kde mi hlava stojí,“ posteskla si Maria a rozčíleně chvátala ke kurníku.

Babičku Klaru našli na zahradě. Právě seděla u dřevěného stolu a pletla věnce z břečťanu a květin. Kolem ní poskakovalo několik malých děvčátek z osady a neustále jí na stůl přinášely novou várku květin a břečťanu.

„A tenhle je pro tebe, Sofinko,“ řekla Klara a nasadila jednomu z děvčátek hotový věneček na vlnité vlásky. Ostatní děti začaly okamžitě jásat.

„To je mi ale rozdováděná banda družiček,“ zabručel děda Friedrich, který vyšel z dílny s fajfkou v puse a pozoroval veselé skotačení. Pak se podíval na Melinu.

„Nemohla bys uplést o jeden věneček víc, Klárko, a prohrabat skříně, jestli bys tam nenašla ještě nějaké šatičky pro tu malou?“ zeptal se.

„Ale Friedrichu, židovská družička? Co by na to řekl farář Petersen?“ divila se Klara a Davidovi neunikl znepokojivý tón v hlase.

„Vždyť ten to vůbec neví, Hannah a její dcerka nejsou na obci vůbec přihlášené. Náš starosta na to sice už několikrát zavedl řeč, ale zatím jsem se vždycky dokázal na něco vymluvit. V tuhle chvíli je to prostě příliš nebezpečné. Od té doby, co ten šílenec v Berlíně vydává jeden protižidovský zákon za druhým. Od chvíle, co vyhořely synagogy, uplynulo jen několik měsíců.“

„Jonas přijde zítra na svatbu taky. Zase s tím začne,“ mínila Klara.

„S tím to zvládnu. Už nějakou dobu na mě naléhá, abych opravil střechu na té jeho stodole. Když si to se mnou rozhází, bude muset déle čekat. A co se našeho faráře týče… I když ve skutečnosti neznám jeho politické názory, je to přece křesťan, který poslouchá slovo Boží.“ Friedrich potáhl z dýmky.

„Dobrá, taky budu mít radost, když bude náš miláček zítra za družičku,“ připustila babička Klara a nasadila překvapené Melině věneček z květin na hlavu. Friedrich se spokojeně pousmál a Klara si posteskla: „Tak moc mi připomíná naši maličkou Elli.“

David věděl, že babička má na mysli mladší sestru jeho otce, která umřela jako malá na horečku. Že by Melina kvůli tomu přirostla prarodičům tak moc k srdci? Zaslechl za sebou rychlé kroky a ze zamyšlení ho vytrhnul Mariin hlas.

„Davide, mohl bys prosím pomoct Hansovi nanosit další židle z půdy?“ David by sice ještě moc rád zůstal u babičky a dědy na zahradě, ale přikývl na souhlas a zamířil k domu.

Nikdo nebyl schopen říct, jestli bude veškerá práce večer hotová, ale když padl soumrak, byly opravdu všechny koláče upečené a nazdobené, poličky v komoře doslova napěchované plnými hrnci a mísami, slavnostní nádobí nachystané, skleničky a příbory naleštěné. Melina se převalovala na velké posteli, kterou sdílela s matkou, a nemohla usnout. Slyšela z kuchyně hlasy ženských, které se ještě radily, že chtějí zítra servírovat oběd na stoly přesně po bohoslužbě, z obýváku k ní doléhaly útržky hovoru dědečka Friedricha s Davidem a na pozadí hrálo rádio. Byla prostě příliš rozčílená, než aby dokázala sama ležet na posteli, a tak vstala a v dlouhé noční košili cupitala bosýma nohama k obývacímu pokoji. Tam seděli děda Friedrich a David u stolu a byli ponoření do šachové partie. Hans už nejspíš ležel v posteli. Melina si k nim přisedla a bedlivě přihlížela. Často ty dva pozorovala při hře a už znala některá pravidla.

„Hlídej si věž,“ varoval Friedrich Davida.

„Dávej si pozor na jezdce,“ opáčil David a táhl svým střelcem.

„To není špatné. Jsi čím dál lepší,“ odpověděl Friedrich uznale a stáhl svého jezdce.

„Však mám dobrého učitele,“ pochválil ho David a přemýšlel o dalším tahu. Jezdcem zajal pěšce, který kryl dámu. Jestli teď děda udělá chybu a střelcem vyřadí jezdce, přijde o dámu, protože Davidova věž už byla ve výhodné pozici. A děd chybu udělal.

„Díky za dámu,“ jásal David a táhl věží.

Po ztrátě dámy dostal záhy král mat a dědeček Friedrich musel přiznat porážku. Tvářil se zdrceně. A vypadal ještě mrzutěji, když hudba v rádiu zmlkla a začal naléhavě mluvit vzrušený mužský hlas.

„Snad ne zase ten blázen,“ zabručel děda, vstal a vypnul rádio. „Vlastně už musíte všichni do postele,“ mínil, „ale kdo by mohl večer před svatbou spát?“

Protože v kuchyni bylo ještě rušno a nikdo neměl očividně čas uložit děti, vytáhl z police tlustou knihu s koženým přebalem a ti tři se pohodlně uvelebili na sedačce. Děti milovaly hodiny s dědečkem Friedrichem, kdy si prohlíželi překrásné obrázky známých malířů. Dívali se na Marii s děťátkem na klíně, na apoštoly při poslední večeři, na Ježíše na kříži, na anděly, na svaté, na nebe a peklo. Jeden obrázek se Davidovi obzvlášť líbil. Byl na něm Bůh Otec, jenž stvořil Adama, ruce, které se téměř dotýkaly.

„Tenhle obraz bych jednou rád viděl ve skutečnosti,“ pronesl toužebně a Melina s ním souhlasila.

„Jenže to budeš muset jet pěkně daleko,“ odpověděl dědeček Bedřich. „Až do Říma ke Svatému otci.“

„To je jeho obraz?“ vyptávala se Melina.

„Jeden slavný umělec ho tam namaloval na strop velké kaple,“ vysvětloval Friedrich.

„Jednou ho chci vidět,“ zopakoval David s pohledem upřeným do obrazu.

Kouzelný okamžik přerušili Davidovi rodiče, kteří vešli do obývacího pokoje. Melině to bylo líto.

Annie si unaveně prohrábla vlasy. „Končíme, děti, zítra nás čeká oslava. Je čas jít spát.“

Konrad přikývl na souhlas, posadil se na pohovku a rozevřel noviny.

Melina stejně jako David věděla, že odpor nemá valného významu. S tichým reptáním vyšli z pokoje a zamířili k postelím.

„Děti jsou z té zítřejší svatby celé pryč,“ vyprávěl Friedrich. „Melina už by měla dávno spát, ale vylezla z postele a přišla sem.“

Konrad se zasmál. „Není divu, vždyť zítra z ní bude družička. Já to mám jako nevěstin otec podobné. Myslím, že dnes v noci nezamhouřím oko. Je to zvláštní pocit, když člověk vdává první dítě a posílá ho z domu.“

Friedrich přikývl na znamení souhlasu. „Naštěstí si nemusíš dělat starosti kvůli Georgovi. Nemohl by sis přát spolehlivějšího zetě.“

„Máš pravdu. Na Georga je spolehnutí, a když už musím někomu svou Marii dát, tak jedině chlapovi, jako je on.“ Konrad chvíli zamyšleně hleděl před sebe a pak se pustil do čtení novinového článku. „Jen bych rád věděl, co má Hitler v plánu s Polskem,“ poznamenal po chvíli.

„Ten sjezd NSDAP v Norimberku byl přece ohlášen jako Sjezd míru, ale zrušili ho.“

„Nedivím se. Já už moc na mír nevěřím. Ten šílenec si teď hraje na mírotvorce a předstírá, že se spokojí s Rakouskem, Sudety a zbytkem Čech. Nevěřím mu. Chce Polsko,“ namítl Friedrich a nacpal si fajfku.

„Toho se také obávám. Hledá jen záminku k útoku.“

„Všichni ho podcenili. Nikdo tehdy v lednu 1933 nepočítal s tím, že by se mohl udržet u moci tak dlouho. Prezident Hindenburg na tom taky má svou vinu, vždyť toho šílence jmenoval kancléřem.“

„Povídá se, že všude láká lidi do svých řad. Bez pily bych byl asi taky ve straně,“ řekl Konrad.

„Jen to ne. Hlavně ne další válku.“ Friedrich se podíval na hodiny. Čas na zprávy. Zapnul rádio a otáčel ovládacím knoflíkem tak dlouho, dokud nenašel anglickou stanici. Vysílání se zabývalo téměř výlučně vzrůstajícím nebezpečím války v Evropě.

„Prostě ho nechali příliš dlouho dělat, co se mu zlíbí, a nezasáhli. Ani u Rakouska, ani v Sudetech, a ani v Čechách. Dělá si, co chce,“ zabručel Friedrich a vypnul rádio. „Nahání mi to strach.“

„Přesně. Je nevypočitatelný,“ souhlasil s ním Konrad. Odložil noviny stranou a vstal. „Přesto se teď pokusím trochu vyspat,“ oznámil a vyšel z obývacího pokoje.

Friedrich se díval na koňský povoz zdobený bílými a červenými mašličkami, v němž za vozkou Konradem seděla Maria v bílých šatech a vedle ní její matka Annie. Pak na druhý povoz s Hansem na kozlíku vysadil Melinu. Vzadu seděla Klara, Hannah, David a družičky a on sám se svižně vyšvihl za nimi. Hans nechal koně klusat a svatebčané vyrazili po lesní stezce a pak po silnici do Erlenthalu. Uprostřed vesnice se tyčil kostelík s bání, v níž oba zvony hlasitým vyzváněním oznamovaly začátek bohoslužby.

„Proč farář nechává vyzvánět zvony, když tam ještě nejsme?“ láteřil Friedrich, když seskočil z povozu. Pomohl Kláře vystoupit a postavil na zem také děti pěkně jedno po druhém.

„Hlavně klid,“ chlácholila ho Klara a uhladila si dlaní tmavomodré sváteční šaty. „Farář Petersen bez nás nezačne.“

Friedrich si vyměnil několik slov s mladým mužem, který zůstal u koňských povozů, pak se rozhlédl a měl radost ze slavnostně oblečené rodiny se zářící nevěstou uprostřed.

„Jde se na to,“ vykřikl Konrad. „Annie, máš připravené kapesníky?“

„Nebudu přece brečet,“ namítala Annie, ale nikdo jí to nevěřil.

„Zato já budu,“ mínil Konrad a všichni se zasmáli. Rodina vešla do kostela a rozsadila se na zbývající volné lavice. Konrad jako nevěstin otec kráčel za družičkami a vedl Marii kostelem k oltáři, kde už se na ni usmíval ženich Georg. Vesnický učitel Pohlmann začal hrát na varhany slavnostní melodii, k níž se přidal tříčlenný ženský sbor, a prostorem se rozezněl svatební pochod. Friedrich viděl, jak si Annie vedle něj přece jenom vytáhla z kabelky kapesník, a usmál se na ni. Poté, co je farář Simon Petersen přivítal, následovalo Kyrie eleison a čtení z Bible, pak konečně svatební obřad, při němž si nevěsta a ženich řekli své ano. Farář Petersen začal kázání, které s ním mohlo trvat déle. Když začal vykládat Hymnus o lásce, upřel Friedrich pohled na Melinu, která seděla mezi ostatními družičkami v růžových šatičkách a s věnečkem na hlavě, který jí upletla babička Klara. Velkýma očima sledovala dění v kostele a soudě podle udiveného pohledu na ni slavnostní hudba, lesknoucí se zlatý barokní oltář a barevné vitráže udělaly velký dojem. Seděla nehnutě jako andílek. Friedrich potlačil úsměv, když si všiml, jak si David vytáhl z kapsy u kalhot tužku a sešitek, který s sebou neustále nosil, a začal Melinu kreslit. Friedrich, který seděl mezi ním a Annie, se mírně předklonil, aby zabránil jejímu přísnému pohledu ve výhledu na chlapce, a fascinovaně sledoval, jak dovedně dokáže David vystihnout dívenčiny rysy na papíře. Chlapec neměl jen připravený sešit a tužku, měl taky talent. Děvčátko na obrázku byla nepochybně Melina, její vlnité vlásky po ramena, kulatý obličejík, tmavá očka jako mandličky, údivem mírně pootevřené rtíky. David otočil o pár listů dál a kreslil ženicha s nevěstou. Friedrich se musel smát, když viděl, jak šťastně se vnučka na obrázku dívá na svého Georga. A poněvadž kázání ještě neskončilo – farář Petersen byl teprve na místě, kde se pozemský život srovnává s pohledem do zrcadla, pustil se David do další kresby na novém papíře. Podle všeho se snažil namalovat zpaměti svůj nejoblíbenější obrázek z knihy. Friedrich se znovu pousmál, když sledoval, jak David kreslí do bloku dvě ruce, které se téměř dotýkají. Opravdu úžasné. Tvar rukou neomylně připomínal Michelangelovo známé dílo. Ten kluk měl talent. Jednou by měl rozhodně studovat umění. Když farář Petersen dokončil kázání a všichni se zvedli z lavic, zastrčil David sešit neochotně opět do kapsy.

Friedrich se na něj šibalsky pousmál, protože kromě něj si nikdo jeho uměleckého počínání nevšiml, dokonce ani Davidova matka.

David vděčně úsměv opětoval.

Po bohoslužbě se svatebčané vrátili na Sandnerhof. Na zahradě si posedali ke dvěma velkým, slavnostně prostřeným stolům a už se začaly nosit mísy s knedlíky, pečeněmi a červeným zelím, z nichž se kouřilo. Jídlo si hosté velmi pochvalovali.

„Nabídněte si, pane Petersene,“ vyzvala babička Klara faráře a podala mu mísu s knedlíky. „Vaše kázání se mi moc líbilo.“

„To jsem rád,“ odpověděl farář a nabral si na talíř ještě jeden knedlík. Od sousedního stolu, kde seděly děti, se ozval hlasitý smích. Když chtěl farář Petersen zapátrat po příčině a otočil se na děti, všiml si Meliny. Friedrich postřehl zamyšlený výraz ve farářově tváři a zdvořile předběhl kněze, který se chtěl zrovna přeptat na neznámé dítě, svou otázkou: „Úplně jsem neporozuměl té záležitosti se zrcadlem, o které jste kázal, pane faráři.“

Knězova tvář, na níž se právě zračila otázka, se celá rozzářila. Celý šťastný, protože se ho někdo zeptal na jedno z jeho oblíbených témat, odpověděl: „To víte, pane Sandnere, to taky vůbec není tak jednoduché. Jde o metaforu, o jakýsi obraz, abych tak řekl, rozumíte? Spoustě věcí v životě nerozumíme, můžeme se jen dohadovat, ale po smrti, u Boha, konečně poznáme pravdu.“

Friedrich, který si v duchu oddechl, poněvadž se mu povedlo odvést farářovu pozornost jinam, se pustil do vzrušeného rozhovoru, aby se kněz zapomněl zeptat na tu malou dívenku, kterou v kostele ještě nikdy neviděl.

Starosta Jonas Böhm si znovu dolil víno. Jídlo chutnalo znamenitě a červené jakbysmet.

„Máš vážně překrásnou vnučku, Friedrichu,“ podotkl a ukázal na Mariu, která vypadala v dlouhých bílých šatech a v závoji úchvatně. „A Georg je skvělý chlapík. Lepšího by nenašla.“

„Souhlasím s tebou, Jonasi, a naštěstí se nestěhuje příliš daleko. Ale moc nám všem tady bude chybět,“ odpověděl Friedrich. „Maria si vede dobře v domě i na poli, a když je potřeba, dokáže za to vzít dokonce i v dílně.“

„No však ti zbývají ještě oba chlapci. Jeden z nich jednou převezme firmu, ne?“ vyptával se Johan.

„Nejspíš Hans, miluje práci na pile,“ opáčil Friedrich a ukázal na staršího vnuka u vedlejšího stolu. „A mohl by pilu jednou řídit. To není práce pro Davida. Ten je na to moc citlivý. Měl by se stát malířem.“

„Slyšel jsem, že ten kluk umí skvěle kreslit,“ mínil Jonas.

Tu přišla Hannah a postavila na stůl plný džbánek vína.

Jonas se na ni podíval. „Napadá mě, že jsi chtěl přece přihlásit nějakou novou zaměstnankyni. A její dítě.“

Friedrich napjatě vzhlédl. „To je pravda. Ještě jsem se k tomu nedostal. Moc práce, znáš to. Ale příští týden to vyřídím.“ Snažil se, aby jeho slova zněla co nejobyčejněji.

„Nespěchám,“ prohlásil starosta s úsměvem, „ale znáš Lehmanna, ortsgruppenleitera NSDAP, bere se tak vážně. Když se o tom dozví, přišije ti ještě špinavější machinace.“

„Jo, jo, Lehmann, ten musí do všeho strkat nos,“ přitakal Friedrich starostovi a nabídl mu doutník.

„Pořádek musí být. Takhle to Lehmann vždycky říká.“

„Jen ať si to klidně říká,“ připustil Friedrich. „Tady je všechno v pořádku.“

„Nakonec tě obviní z toho, že tady schováváš nepřátele státu.“ Jonas se znovu zasmál. „Socialisty, komunisty, anebo Židy.“

Friedrich sebou v duchu trhl, ale navenek zůstal zcela klidný. „Jen se na ni klidně koukni, na Hannah,“ navrhl Jonasovi a ukázal na štíhlou blondýnku s modrýma očima. „Vypadá snad jako Rosa Luxemburgová?“

„Ne, to vážně ne,“ souhlasil s ním Jonas s očima upřenýma na Hannah, „árijštěji snad člověk ani vypadat nemůže. Stavíš se zkrátka v nejbližších dnech a pak ti dá Lehmann pokoj.“

„To udělám. Příští týden na to budu mít určitě čas. Ale teď mi raději řekni, co přesně máš v plánu s tou svojí stodolou,“ pokusil se Friedrich změnit téma.

„Ta stodola mi dělá starosti,“ odpověděl Jonas ochotně na otázku a společně zapředli rozhovor o střeše na stodole. Friedrich navrhl Jonasovi několik možností za mimořádně příznivou cenu a starostovi se rozzářily oči.

„Friedrichu, vidím, že najdeme dobré řešení. S tebou se dělají dobré obchody,“ zvolal a poklepal ho uznale na rameno.

„Zajdu za tebou hned zítra a na tu stodolu se podívám,“ slíbil Friedrich, využil okamžiku a dodal: „Lehmann neví, že jsem Hannah ještě nepřihlásil, a není potřeba mu to hned říkat. Kdyby ještě chvíli trvalo, než ji nahlásím, nemusíš kolem toho dělat povyk.“

Jonas se na chvíli zatvářil překvapeně, ale pak se znovu rozesmál. „Ne, ne, Friedrichu. Ode mě se Lehmann nic nedozví. Máš zkrátka své důvody, do kterých mi nic není. Dobrý majitel pily a mlýna má pro mě větší cenu než nějaký nafoukaný ortsgruppenleiter.“ S těmito slovy si muži přiťukli.

Později odpoledne se pod jabloní usadila skupinka muzikantů. Houslista, klarinetista a akordeonista vybalili hudební nástroje a noty a spustili pomalý valčík. Hosté začali vykřikovat, a tak se manželský pár s úsměvem zvedl, že si zatančí svatební valčík, a všichni přítomní sledovali šťastný pár. Farář Simon Petersen se rozhodl, že je na čase jít domů. Naučil se sice tančit ještě zamlada a určitě by také našel nějaké ženy, které by si s ním rády zatančily, ale radovánkám tohoto typu se raději vyhýbal. Zrovna chtěl vstát, že se půjde rozloučit, když tu zabloudil pohledem na opačnou stranu zahrady. Výjev, který se mu naskytl, ho okamžitě uchvátil. Na lavičce u růžového keře seděla Hannah, ozařovalo ji zapadající slunce a v náručí svírala spící Melinu. Simona ten pohled hluboce dojal. Žádný umělec, pomyslel si, žádný Rubens, Michelangelo ani Raffael by nenamaloval takový obraz, na němž by seděla tak překrásná žena v prostých světlých šatech a na klíně měla spící družičku. Hannah se tvářila vážně, připomnělo mu to Madonninu od Roberta Ferruzziho, obraz, jehož kopie mu visela v obývacím pokoji. Tento italský malíř tehdy vůbec neměl v úmyslu namalovat Pannu Marii, a přesto by nemohl vyobrazit matku Božího syna výstižněji, poněvadž žena v modrém plášti s vážným výrazem ve tváři, která držela spící dítě v náručí, vyzařovala něco hluboce posvátného. Farář nebyl jediný, kdo viděl tu přenádhernou scenérii u růžového keře. Také David, který seděl vedle něj, se ji právě snažil zachytit ve svém sešitku. Když si všiml uznání v Simonově pohledu, bez okolků list s kresbou vytrhl a podal mu ho.

„To je pro mě?“ zeptal se farář překvapeně.

„Jasně,“ odpověděl mladík ledabyle, „když budu chtít, můžu si nakreslit další.“

Simon si obrázek zastrčil do modlitební knížky jako drahocenný poklad a vstal. Pomalu a trochu nejistě mířil k lavičce před růžovým keřem.

Hannah měla ruku položenou na Melininých zádech a měla sklopený pohled. Tyhle okamžiky štěstí s dceruškou si vždycky vychutnávala, i když se k nim neustále přidávaly také jiné myšlenky, často plné neklidu. Co s ní a s Melinou bude dál? Tolik Sandnerovým dlužila, ale jak dlouho tady bude moci ještě zůstat, aniž tím přivede do obtíží sebe nebo tuhle rodinu, která se jí tak velkoryse ujala? Věděla, že Friedrichovi se dosud dařilo vyhýbat tomu, aby ji a Melinu nahlásil na úřadě, ale Hannah se ptala, jak dlouho to ještě půjde.

„Bylo toho na vaši maličkou nejspíš moc,“ pronesl farář tiše.

Hannah, která ho neviděla přicházet, překvapeně vzhlédla a usmála se. „Máte pravdu, už včera v noci nedokázala samým vzrušením usnout.“

Farář Petersen si přisedl. „S výjimkou dneška jsem vás dosud neviděl v kostele. Jste tady na statku krátce?“ zeptal se. „Vy jste příbuzná Sandnerových?“

Hannah s odpovědí váhala. Ale kdyby byl farář nebezpečný, Friedrich by ji jistě varoval. Kromě toho jí připadalo téměř nemožné lhát tomuhle mladému faráři, který si ji trochu nejistě prohlížel.

Očividně postřehl její zaváhání, protože rychle dodal:

„Omlouvám se, nechtěl jsem být zvědavý. Nemusíte mi odpovídat.“

Přesně po těchto slovech se v Hannah něco hnulo. Ne, nemusela odpovídat, ale najednou chtěla. Nedokázala si to vysvětlit. Přestože se vždycky snažila nevykládat cizím lidem nic ze svého života, najednou ucítila přání před tímhle cizím člověkem promluvit.

„Nejsem příbuzná rodiny Sandnerových, bydlím a pracuji u nich teprve několik měsíců. Jmenuji se Hannah Rosenbergová, tohle je moje dcerka Melina, o Vánocích jí budou čtyři.“

Kněz, který podle všeho s odpovědí nepočítal, vzhlédl.

Měla Hannah své příjmení raději zamlčet? Viděla na něm, o čem přemýšlí: Je to Židovka?

„Tak to za sebou nemáte lehké časy,“ zkonstatoval.

„Židovskou víru nemůžete v Německu už delší dobu praktikovat.“

„Přišla jsem o rodiče jako malá, dlouhé roky jsem pak žila u prarodičů a moje babička byla katolička. Znám tedy obě náboženství. Moje babička vždycky říkala, že Bůh není žádného vyznání.“

„Vaše babička byla velmi moudrá žena. Vy i vaše dcerka jste u mě kdykoli vítány. Budu rád, když se zúčastníte bohoslužby.“

„Děkuji,“ pronesla Hannah s úlevou v hlase a měla z nabídky upřímnou radost. „Ale já moc často do vesnice nechodím. Pro Melinu jsme dnes udělali výjimku, hrozně se radovala, že může být družičkou.“

Farář Petersen chápavě přikývl. „V Německu je to pro vás nebezpečné. Od norimberských zákonů je tady život pro Židy čím dál těžší, spousta jich už emigrovala. Už jste o tom přemýšlela?“

„Samozřejmě,“ pospíšila si Hannah s odpovědí. „I kvůli Melině. Ale nemám už žádné příbuzné a na vycestování mi scházejí finanční prostředky.“ Zamyšleně se odmlčela.

Simon Petersen neodpovídal a čekal.

Hannah si třídila myšlenky a pak se zhluboka nadechla. „Pracovala jsem jako učitelka na jedné škole v Berlíně, vyučovala jsem němčinu a hudební výchovu. Když jsem pak jako Židovka nesměla dál ve škole pracovat, dávala jsem soukromé hodiny hry na klavír a na housle; stačilo to tak tak na živobytí pro mě a pro Melinu. Jenže když už ani to nebylo po několika měsících možné, a kromě toho jsem přišla i o bydlení, rozhodla jsem se Berlín opustit. Jedna kamarádka mi dala adresu paní Bergerové tady v Erlenthalu, že prý by mi mohla pomoct, jenže ta už nežije.“

Farář přikývl. „Ano, Franziska Bergerová zemřela nečekaně.“

„Vyptávala jsem se ve vesnici na práci, a tak jsem se dostala až sem, na Sandnerhof, kde mě s Melinou dobře přijali.“

Všimla si obav v jeho tváři. A přitom se ani slůvkem nezmínila o ponižování a hluboké ráně v duši.

„A…“ začal Simon Petersen, ale pak se zarazil.

Jenže Hannah uhodla, na co se chtěl zeptat. Na Melinina tátu. Zakroutila hlavou. „S Melininým otcem už se nestýkám.“

„To je ale smutný příběh,“ pronesl kněz. „A nejspíš ještě neskončil. Kdybyste tak mohla odjet z Německa. Co na to říká Friedrich Sandner?“

„Je stejně nerozhodný jako já. Ani on neví, kam bych měla jít. A kromě toho můžu zažádat o povolení k vycestování jen tehdy, jsem-li nahlášená tady v obci. Jenže Friedrich se toho bojí, neustále říká: Takhle vás můžeme alespoň ukrýt, když to bude potřeba.“

„Ano, to má pravdu,“ odpověděl farář Petersen a zamyšleně se poškrábal na bradě.

Chvíli mlčeli.

„Každý den se modlím, aby se situace v Německu zase uklidnila. Zdá se, že Hitlera nic nezastaví. Od koho ještě očekávat pomoc?“ Hannah vrhla na faráře tázavý pohled.

Simon Petersen mlčky pohlédl k zemi a Hannah věděla, že ani on nezná odpověď.

Valčíkové kolo skončilo a Friedrich odvedl svou ženu Klaru zpět ke stolu.

„Děkuji za taneček, ctěná dámo,“ pronesl galantně a políbil ji na tvář.

Hannah se na něj podívala. Vypadal šťastně a uvolněně, podle všeho si oslavu užíval.

Málem se vylekala, když se k ní najednou přiřítil. Všimla si vrásek, které se mu samou starostí na chvíli udělaly na tváři. Určitě tušil, o čem s panem farářem mluvila, ale byla nadále přesvědčená o tom, že by ji varoval, kdyby pro ni měl kněz představovat nebezpečí. Kromě toho cítila, že to bylo správné. Farářův otevřený pohled plný soucitu byl upřímný až do hloubi duše.

„Hannah, nemám malou odnést nahoru?“

Viděla, jak Friedrich pátrá pohledem po farářově tváři, ale byla si jistá, že tam stejně jako ona spatří opravdové sympatie a pochopení. Farář Petersen mlčel.

„To by bylo milé, pane Sandnere, půjdu s vámi a uložím ji do postýlky.“ Hannah vstala a dala spící Melinu Friedrichovi do náruče. Rozloučili se s farářem Petersenem, který poděkoval za pozvání na úžasnou hostinu a zamířil domů.

Simon se vydal po polní cestě, která vedla zpět do vesnice. Hlavou se mu honil bezpočet myšlenek. Kolegové faráři z nedalekých měst mu vyprávěli o spoustě případů, kdy byli Židé zbaveni svých práv a politicky pronásledováni, o lidech, kteří přišli o práci, o byt, o své synagogy. Teď znal jeden takový případ osobně. Hannah, která se musí schovávat i s dcerkou.

Od koho ještě očekávat pomoc? Na tohle se ho ta žena zeptala a on už se toho nedokázal zbavit. Znal na tuhle otázku odpověď? Co by mohl udělat?

Když se Melina po nějaké době probudila, měla na sobě stále družičkové růžové šatičky. V pokojíčku se setmělo, ale maminka vedle ní ještě neležela. Ze zahrady k ní doléhala veselé hudba a Melinu už v posteli nic neudrželo. Vstala, znovu si na hlavu nasadila květinový věneček, který ležel na nočním stolku, obula se a vyšla z pokoje. Proběhla domem, otevřela dveře a přecupitala dvorek až ke schodům vedoucím do zahrady. Dole se zastavila a pozorovala lidi, kteří se bavili u stolů nebo tančili ve světle loučí a luceren. Najednou se vedle ní objevil David a chytl ji za ruku.

„Jé, ty nespíš, Melino,“ zvolal vesele. „Pojď, zatančíme si, tak pojď už.“

Táhl ji s sebou a za chvíli už se točili v rytmu hudby v kruhu. Melina se smála.

„Baví tě to, Melino? Líbí se ti to?“ vyptával se David. Samozřejmě že se jí to líbilo, líbilo se jí to tak moc, že ani nedokázala říct, jak moc se jí to líbí, a jen se na něho usmívala. A když se s ní tak točil dokola a díval se do jejího rozzářeného obličeje, najednou mu na chvíli připadalo, jako by ani nebyl na louce v zahradě pod jabloní, ne, teď byl ve velkém jasném sále s barevnými obrazy na zdech a na stropě a už nebyl malý, ale velký a nedržel za ruku malou Melinu, to ne, viděl před sebou mladou ženu, která se s ním točila v kruhu a smála se na něj. Její vlasy měly stejnou medovou barvu jako vlásky malé holčičky a strašně se jí podobala. Byla jen o pár let starší.

David pořádně nechápal, co to právě zažil, a zmateně vykřikl: „Jednou si tě vezmu, Melino. Jednou si tě vezmu za ženu. Věř mi, viděl jsem to.“

A malá Melina se rozzářila.

Louče a lucerny už nesvítily, oslava skončila a dům utichl. Friedrich stál v obývacím pokoji; sundal si kravatu a nalil si trochu koňaku. Spokojeně se díval z okna do temné letní noci a v duchu si přehrával dnešní den. Při vzpomínce na hodiny plné štěstí, které prožil, zhluboka vzdychl.

Díval se na potemnělý les na opačné straně údolí a přál si, aby ochránil jejich vesničku před veškerým nebezpečím, které se stahovalo nad světem jako temná mračna. Friedrich nechtěl dnes večer vědět, co se odehrává na druhé straně lesa, někde tam daleko, tam venku. Chtěl uchovat poklidnou atmosféru okamžiku, a tak se rozhodl, že si dnes neposlechne zprávy. Stejně by se nedozvěděl nic nového.

Také v následujících dnech se svět domníval, že je v bezpečí, avšak za fasádou nového říšského kancléřství, oné monumentální budovy na Vossstrasse, se přeřazovala výhybka směr válka. Ministr zahraničí Ribbentrop byl vyslán do Moskvy, aby uzavřel se Stalinem německo-sovětský pakt o neútočení; válečná loď Schleswig-Holstein nastavila kurz Gdaňský záliv, německá branná moc přešla do pohotovostního režimu. 31. srpna 1939 v odpoledních hodinách podepsal vůdce německé říše rozkaz nařizující zaútočit na Polsko. Válečná mašinerie se dala do pohybu.

SANDNERHOF 

Září 1939 

Simon stál před Friedrichem v dílně na Sandnerhofu se složeným listem papíru v ruce. Celé dopoledne se snažil soustředit na svou práci za psacím stolem. Musel si totiž připravit kázání pro nadcházející pohřeb, vystavit křestní listy a vybrat texty do výuky náboženství. Jenže musel neustále myslet na rozhovor s Hannah během svatební hostiny. Jak by jí mohl pomoci?

Existovala jen jedna cesta: musí si promluvit s Friedrichem Sandnerem. A tak nasedl na kolo a vyrazil na Sandnerhof.

Simon rozložil papírek. „Chtěl bych ji vystavit v tom prázdném výklenku vedle křtitelnice. To místo vypadá hrozně prázdné, madona by se tam hodila.“

„A jak velká má být, pane faráři?“ zeptal se Friedrich a rozhlížel se. Natáhl se pro špalek o délce přibližně půl metru a podržel ho před sebou. „Menší by určitě být neměla.“

„Už jsem všechno přesně vyměřil.“ Simon uhladil papírek, na kterém měl poznačené míry.