František Neužil 

Trýzeň slávy 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© František Neužil – dědicové, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0893-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-0894-3 (mobi)

Střežila kvetoucí strom 

královského rodu, 

neumdlévala v bdělosti, 

a přece nakonec padalo z větví 

jablko po jablku 

ZÁKRUTY SNU 

PÍSEŇ ZÁSNUBNÍ 

Otvírá se příběh o královských dcerách Konstancii a Markétě, které obývají pod ostřihomským sídlem letohrádek Kakathvár.

Jejich otec, král Béla III., dcery miluje, obklopil je pohádkovou nádherou. Nejdříve jim ukázal mezi korunovačními klenoty byzantský diadém zakovaný umnou zlatníkovou rukou do královské koruny. Obě dívky vzešly ze vzácné kolébky, jejich řecký prapraděd císař poslal před stoletím uherskému králi tento šperk, aby se jemný východní mrav dotkl drsné uherské země. „Je to, milé dcery, skoro symbol, který neviditelným svorníkem spojuje mé království s prastarým císařstvím,“ říká král Béla, „chovám k němu úctu i vděk, nicméně jsem ochoten byzantskou državu oklestit o země, které jí nepatří, a přitom přislíbit dceru Markétu císaři Izáku Angelosovi za manželku! Dávat a ještě více brát, takovou mám zásadu!“ Král na pevném ostřihomském hradě strojí hostiny, pořádá turnaje. Dole za řekou Dunajem chodí dcery po měkkých kobercích jako v mechu, obývají celé poschodí, které obepíná čtvercový dvůr proměněný v zahradu. Mají vše, na co si vzpomenou, zobaté střevíce s perlami, šaty vyšívané zlatými a stříbrnými dracouny, pásy pobité zlatem, náramky i prsteny, mušelínové závojíky, vonné masti i vodičky. Bdí nad nimi klíčnice, komorné a důstojné matróny z Uher, z Rakous, ba i z Byzancie, símě latinského a řeckého vědění do jejich hlav zasévají kněží arcibiskupa Martyriuse, ale i bradatí otcové, kteří vychovávali v mladosti krále Bélu na císařském dvoře.

Kakathvár je pevnost, tvrdé předpolí ostřihomského hradu, proto přízemek letohrádku hlomozí zbrojnoši a zbraněmi, nedaleko se honosí stáje s vybranými koňmi, na dohod kamenem vře tržiště, v němž se mluví všemi jazyky. Kupci, plující po Dunaji nebo se vlekoucí na koních starobylými obchodními stezkami, dávají si tu dostaveníčko.

Nad shonem a neutuchajícím hlukem spřádají královské princezny sny o svých příštích dnech. Sedí jako v pohádce u oken, obrácených k řece, sledují oblaka a klíny ptactva, letící nad řekou, pozorují za ranního rozbřesku červánky, a když skončí večerní modlitby, stojí na cimbuří a hledí očarovány k pramenům Dunaje, protože na té straně zapadá slunce veliké jako kolo od vozu a rudé jako jícen chladnoucí pece.

Každá dívka má vlastní komnaty, ale před spaním se ještě setkávají buď u Markéty, nebo u Konstancie. Markéta je sebevědomá, ráda uplatňuje u mladší Konstancie duševní převahu, chlubí se zásnubami s Izákem Angelosem. Viděla ho všehovšudy jedenkrát, protože otec nesvolil, aby byla vychována u svého ženicha, od té doby sní jen o něm a po něm touží, bývá hněvivá, vylévá si často zlost na služebných i na mladší sestře, hledí oknem na lodi, které plují na jih, tam, kde bydlí její Izák Angelos. V duchu mu posílá pozdravy, bláznivě se přitom rozveselí a poté zase pláče, proč jsme tu, sestro, jako vězni, přepilujme řetězy a poprosme plachetnice, ať nás odnesou do pohádkové Byzancie! Jak jsi chudičká, má sestro Konstancie! A oč okradená, že nemáš na koho myslit jako já!

A tak Konstancie odchází od sestry do svého pokoje, vlídně propouští na dobrou noc komornou, přehodí si přes ramena kožišinu z beránka, schoulí se do okenního výklenku a je smutná. Otevře okno, protože svítí měsíc, hladina Dunaje oslňuje její oči jako rozlité stříbro, vidí i nevidí bárky, které se kolébají na vlnách. Prý nemám na co myslit! Mám, mám! Císař Barbarossa sbírá vojsko na křížovou výpravu do Svaté země, už vzkázal otci, že míní táhnout s voji přes naše Uherské království, obdrží-li svolení!

Konstancie blouzní o výpravě, má vlahé oči, opakuje si v duchu slova kněze Joachima, který ji učí latinskému jazyku a který hovoří neustále o křižáckých hrdinech zanícenými větami: „Za svítání jeho kůň zazvoní o křemen a my vztyčíme opět svá pokořená čela; zlato lilií vzkvetlo na poli jeho korouhve; jeho tvář, přestože je mladistvá, je přísná: přichází, aby splnil a aby dostavěl.“

Král Béla III. má pověst znamenitého panovníka. Jeho mocnému slovu se podrobují všechny uherské kmeny. Už za jeho předchůdců ohnuli šíji slovanští náčelníci při dolním toku Váhu, Nitry, Žitavy, Hronu a Ipelu. Arpádův maďarský potomek je závratně bohatý, uvedl finance na skvělou míru, takže jeho roční důchod představuje obrovitý přínos koruně. Jediný lapka se v jeho zemi neohřeje, kdejakého mordýře pověsili královští oděnci na staleté ořešáky nebo potopili jako koťata v Dunaji. Král Béla dostal od byzantského císaře Manuela Komnenose dceru Annu za manželku, přivedl s ní na uherský dvůr východní mrav. Královna Anna odpočívá už druhý rok pod náhrobním kamenem ve Stoličném Bělehradě a metropolita Martyrius za ni celebruje ve výroční den mši za asistence kanovníků celého království. Béla s ní zplodil čtyři děti. Dva syny a dvě dcery. Brzy po její smrti si přivedl do manželského lože bosenskou princeznu Margit a žije s ní od toho času jako novomanžel.

Nemalé starosti má vladař s výchovou synů. Jsou to svárliví a rvaví vlci, přehryznou každé udidlo. Pro mladšího Ondřeje chystá Béla královský trůn v Haliči, starší se stane uherským králem. Zatím se o prince starají arcibiskupovi rytíři a učení oltářníci, jenže stárnoucí metropolita čeká každodenně v přijímací síni se zkormoucenou tváří na krále Bélu. „Milosti, z tvých synů nic kloudného nevykvete, zejména ne z mladšího Ondřeje!“

Vanul východní vítr, Ondřeje tlačil do zad a rozhrnoval mu pod hedvábnou čapkou vlasy, nad Pilišskými kopci se otevřela v oblacích řeřavá škvíra a sršelo z ní slunce. To už se mládenec neovládl a pádil jako hříbě na dřevěný ochoz, odstrčil hrubě zbrojnoše Lacu, který ospale zíval. Bude jasný den, bude břeskný jako polnice! Princ vytrhl strážci oštěp, chlap se polekaně probral z noční únavy, začal hořekovat, vzpínat ruce, pak se rozběhl s nadávkami za královským synem. Chytej však, bloude, lasici!

Hluboko pod hradbami spatřilo Ondřejovo jiskrné oko stádo ovcí, hnal je belhavý Zoltán k dunajskému brodu. „Dej pozor, pitomče,“ křikl princ, „neuhneš-li, připíchnu tě jako myš k zemi!“ Oštěp se mihl vzduchem, zbrojnoš na hradbách zakvílel, sesul se na kolena k princovým nohám a tahal ho zoufale na šosy červené suknice. Ondřej vystrčil hlavu z cimbuří a sledoval ostřížím zrakem, kam dopadl oštěp. „Mám dobrý zásah, znamenitý,“ mnul si spokojeně ruce a vyskakoval, až duněl dřevěný ochoz. „Zasáhl jsem, zasáhl, Laco,“ hlučel na klečícího zbrojnoše, „vstaň, neboj se, Zoltána jsem nezabil, ale jednu jeho ovci, až se správce doví, že má ve stádci úbytek, dostane pasák večer deset ran na zadek.“

„Můj oštěp, pane, můj oštěp,“ naříkal Laco. Princ se nepřestával smát.

„I ty dostaneš od velitele na chodidla, copak může královská stráž na hlídce pozbýt zbraň? Má to otec král oděnce, stará hrachovino!“

Ondřej kopl zbrojnoše a hnal se jako vítr nádvořím ke královskému paláci.

Zanedlouho sjížděli oba princové strmou stezkou z hradu, vyhnuli se hlavní bráně. Arcibiskup tam měl své lidi, kteří by chtěli královské ptáčky zadržet. Stezka končila na travnaté stráni, kus dále se trousili nádeníci ze solného skladu, za hlohovým keřem seděl ospalý žebrák a vybíral si vši, po cestě se šoural mnich v benediktinském hábitu a uctivě prince zdravil, pak se kolem přehnali od dunajského brodu jezdci v honosném odění, bezpochyby návštěva ke králi nebo k arcibiskupovi. Princ Emerich jel zvolna a důstojně, zatímco neklidný Ondřej pobízel bratra ke spěchu.

„Chceš, aby otec za námi poslal taverníka Görgyho?“

Taverník byl panovníkova pravá ruka ve vladařských záležitostech.

„Na budoucího krále je i Görgy krátký,“ odvětil Emerich pyšně. Byl štíhlý a vyšší než Ondřej, olivovou pleť a smyslné rty zdědil po Arpádovcích, jen pomněnkové oči připomínaly matku Annu.

„Dosud jím nejsi,“ zahrál očima posměšně Ondřej. „Otec má mladou nocležnici, bude s ní mít ještě mnoho královských nástupců!“

„Tlučhubo,“ ušklíbl se Emerich a pobídl koně.

Za ním harcoval křivonohý Kumán, vezl brašnu s jídlem, dva luky a množství šípů, na šnůře vedl ostrosrsté ohaře.

Ondřej zarazil koně. „Tady jsem ji zapíchl,“ chlubil se a ukazoval na kaluž schnoucí krve, na níž se pásly masařky. „Ovci! Oštěpem starého Laci. Z hradeb, podívej, jaká je to výška a dálka! Dokázal bys to, bratře?“ Ondřej na bratra posměšně dorážel: „Kdepak ty, ty bys nedohodil! Máš měkké srdce. Měl bys jít raději mezi mnichy k svatému Beňadiku a mně přenechat Uherské království. Na vladaření ti narostly mdlé ruce!“

Emerich vytrhl od pasu tesák, Ondřej nečekal, bodl koně a mířil se smíchem k přívozu.

Dunaj se líně valil, připomínal obludu ležící na boku a objímající neklidnými končetinami travnaté ostrůvky rozseté mezi Ostřihomí a Kakathvárem.

Na písčitém břehu čekal převozník, u převozu stáli lidé, chtěli se hrnout k plavidlu, převozník zahlédl královské prince a začal rozrážet zástup bidlem.

„Pryč, špinavci, princové Emerich a Ondřej jedou na lov!“ Lidé reptali, zvedali pěsti, nakonec poslušně ustupovali: pastevci ze stepi, rozježení rybáři v hadrech s vousy po pás, pomahači z druhého solného skladu, který stál v blízkosti kakathvárského letohrádku, vesničanky v černých loktuších s přísnými obličeji a s košíky na rukou, špinavá děcka s chundelatými psy, uherští sedláci v slaměných širácích, plavci z Horehroní v obtažených nohavicích s mastnými patriarchálními vlasy, rozčesanými uprostřed hlavy. Jen kupci, kteří vlastnili krámy v ostřihomském podhradí a chtěli se přeplavit přes Dunaj do Kakathváru k německým spolubratrům, měli na sobě městský oblek a důstojně zdravili.

Emerich hodil u převozu stříbrné penízky dětem, Ondřej však vjel mezi ně a nepříčetně se smál, když jeden košiláč začal strachem močit.

„Budeš králem,“ posmíval se Ondřej bratrovi. „Musíš si naklonit lidská srdce. Mně toho není potřebí!“

Emerich se dostal první na pramici, jeho koně vzal za uzdu Kumán. Ondřej zavolal na vesničana v modré haleně a dal mu udidlo. „Běda, chlape, jestli se ti kůň splaší!“

Prám odrazil, vjel do líných vln, na plavidle stáli jen královští synové, převozník a muži, držící koně.

Břeh se vzdaloval, ostřihomský hrad s arcibiskupovým chrámem se majestátně zvedal na skále a odrážel se ve vodě. Princové pozorovali soustředěně Kakathvár.

Emerich s Ondřejem se chtěli nejdříve posměšně poklonit v letohrádku sestře Markétě a Konstancii, od úmyslu upustili a dali se rozblácenou cestou podél Dunaje. Nad ostřihomským hradem hořelo ranní slunce, zbavilo se mlh a rozsvítilo hladinu řeky jako zrcadlo. Na břehu bylo chladno, východní vítr rozstřikoval vodu na kapičky, které ledově studily.

„Pojedeme k Hronu, v rákosí je chatrč rybáře Gabára, musí nám půjčit loďku!“ rozhodl Ondřej a Emerich se napodiv podrobil.

Pojednou se objevila řeka Hron, modrá jako nebe, která šedla a zelenala, protože se v ní zhlížely zalesněné kopce nad Chlabou. Když se blížila k Dunaji, zpomalila tok a proměnila se v myriády bleskotavých vlnek. Vyletovali z ní vodní ptáci, kteří se vzápětí spouštěli na hladinu. Vzduch byl vlhký a hořký, kolem uší pískali komáři a šustil suchý rákos. Nekonečná hladina působila svíravě, v dálce, kde končily Kovačské kopce, splývala modř vody s nebeskou bání.

Gabár seděl před chatrčí uprostřed dětí, které házely z kádě ryby do necek. Když uslyšel štěkot ohařů, vstal, šel princům naproti a uklonil se až k zemi.

„Půjčíš nám loďky, Gabáre,“ poručil Emerich, „jdeme na lov!“ Rybář vyhlížel jako hastroš, měl obličej natřený nahnědlou mastí, kterou vařil z kořenů vodních rostlin proti komárům.

„Rád bych vám loďky půjčil, právě však chci na nich vézt úlovek na trh do Kakathváru.“

„Měls, lenochu, prodávat před východem slunce,“ poštíval Ondřej a slézal z koně, „kupci se už dávno rozešli.“

„Ty žertuješ, pane.“

Emerich vhodil rybáři peníz. „Mlč, starý, a odvazuj loďky, pojedeš s námi!“ Gabár hmátl chtivě po stříbrňáku, cpal jej za špinavou košili, už se chytře usmíval, ústa od ucha k uchu. Rád půjde, je to čest pro chudého rybáře doprovázet královské syny, jenže teď, co teď, ptactvo hnízdí, je červen, nikde nic, leda by se ponořil čeřen a chytaly se ryby! Ondřej přivazoval koně ke kůlu, na kterém sušil rybář sítě. Také Kumán připoutával Emerichova a svého hnědáka k trámu, který nesl střechu Gabárovy chatrče. Stěny chajdy byly uplácány z bláta a z rákosu. Když to uviděl Gabár, lekl se, začal se kroutit, jako by se napil bolehlavu, také děcka se rozprchla a vyváděla jako zběsilá. Kumán držel chrty, zvířata se chtěla vrhnout na děti.

„Zboříš nám chatrč, princi,“ lomil rybář rukama, „jedinou střechu nad hlavou nám zboříš, kam se potom vrtnu s tolika dětmi! Ženu nemám, jsem vdovec, vzala si ji horká nemoc, když rodila tam tu nejmladší. Anitko, vrhni se princům k nohám, pros, ať se nad námi slitují!“

Ondřej odehnal děcka za chatrč, chrti cenili hrozivě zuby. „Když se chajda zboří, tak se zboří! Najdeme ti v rybářské osadě v Kakathváru jinou!“

„Přestaň,“ okřikl Emerich rybáře. Scéna se mu znechutila. „Připrav loďky!“

Ondřej se připojil: „Nekňuč! Zavedeš nás na kachny!“

Gabárovi vystoupily černé oči na povrch hlavy. Chytl se zděšeně za vlasy. „Jen to ne, Milosti! Jen to ne! Kachny teď hnízdí. To by byl hřích! Jen to ne! Kdyby se to dověděl porybný z Kakathváru, dá mně useknout ruku!“

Princ Ondřej uhodil rybáře bičíkem. „Dost, povídám. Poroučí ti synové krále Bély. Neposlechneš-li, zapálíme chatrč a děcka naházíme do vody!“

Hron vysílal do bahnité pevniny zářezy. Voda se pěnila, hluboko pod hladinou probíhalo víření, neboť se v těchto místech spojoval s Dunajem. Vzniklé poloostrůvky pokrýval rákos, v němž seděly kachny na vejcích. Rybářské bárky pluly zvolna za sebou. Na jedné vesloval Kumán, proti němu seděl princ Ondřej s připraveným lukem. Druhou loďku obsadil Emerich, i on položil šíp na tětivu. Starší princ chvílemi pozoroval veslujícího Gabára a neušlo mu, že rybář přivírá oči a polohlasně se modlí. Blázen, nebo člověk spravedlivý? Bojí se porybného, nebo lituje ptačí matky, která chce vyvést rodinu? Budoucí král Emerich pohleděl opět nad vrcholky travin, nemůže a ani se nechce obírat člověkem, který pro něho nic neznamená.

Jeden z ohařů pobíhajících mezi rákosím vyplašil kachnu. Těžkým rozmachem se pták zvedl, zoufale zakřičel, stočil let, ale dříve než dopadl na vodu, vyslal za ním Ondřej šíp. Chybil se, neboť kachna bez úrazu dostihla vln a rychlou plavbou se vzdalovala.

Ondřej zuřil, volal vztekle na Emericha: „Proč jsi nestřílel, měls kachnu na ráně!“ Vybízel posedlé ohaře k dalšímu pátrání, zatímco Gabár spokojen rozšklebil ústa.

Obtáčeli poloostrov, když druhý pes začal zběsile štěkat. Kumán zabral vesly, Emerich pobídl Gabára, aby přidal i on.

Z rákosí vyjela bárka, seděl v ní muž v podivném šatě, obrácený zády k princům. Snažil se co nejdříve se vzdálit, bylo to patrno podle rychlého kmitání vesel.

„Viděl, pane, že jsme stříleli po kachně,“ upozorňoval Gabár, „pojede k porybnému a udá nás.“

„Jsi strašpytel, rybáři,“ usmál se Emerich, „dost možná, že jsme vyrušili vodního pytláka!“

Poslední slova zaslechl Ondřej. Chvíli pozoroval neznámého plavce, poté se napřímil a křikl na Kumána, aby vesloval co nejrychleji.

Emerich s Gabárem zůstali stát a pozorovali Kumánovu bárku. Nejprve slyšeli, jak Ondřej několikrát zavolal „Stůj!“ a jak se jeho hlas zabarvoval vztekem. Pak princ zvedl luk a vypustil šíp.

Gabár nedýchal a sledoval dychtivýma očima, co se stane. Chvíli se nedělo nic, zdálo se, že loďka neznámého muže pokračuje v jízdě. Náhle se zastavila a otočila se k nim bokem.

Zaslechli Ondřejův radostný výkřik. Kumán přidal na tempu, protože se vzdálenost mezi jeho lodičkou a neznámým mužem rychle zmenšovala.

„Milosti, princ Ondřej toho člověka zabil!“ zakvílel rybář. Emerichovi se chvělo chřípí. „A co má být, ufňukanče?“

Gabár pustil veslo. „Ty se ptáš?“ křikl pojednou rozhořčeně. „Vždyť je to vražda, i když ji provedl královský syn!“

Emerich odstrčil nevrle rybáře a chopil se vesla sám.

Muž ležel v plavidle čelem ke dnu, mezi lopatkami mu trčel šíp. Princ Ondřej k němu přistoupil ze své loďky, a když mu páčil střelu z těla, neznámý zasténal.

„Chválabohu, žije,“ vydechl vzrušeně rybář, „převezeme ho do chatrče.“

„Nikam,“ okřikl Ondřej Gabára.

Emerich seděl v loďce, byl bledý, neřekl slovo, ani když bratr uchopil neznámého za vlasy a snažil se mu otočit hlavu. Musil pomoci Kumán, převrátili zraněného naznak.

Muž měl na sobě zánovní halenu přepásanou širokým řemenem, vlasy plavé, kostnatý obličej připomínal mrtvého, líce se propadly do fialových prohlubní, rty bezkrevné, zato ze sevřených koutků vyvěrala růžová pěna. Ostrá brada přecházela v krátký ryšavý vous. Pod ním visel na tkanici primitivní křížek z višňového dřeva.

„Je to křesťan, pane,“ otočil se Gabár prosebně k Emerichovi, „poruč bratrovi a já se přeplavím se zraněným k chatrči!“

Ondřej uchopil muže na prsou a zatřásl jím. „Slyšíš mě? Kdo jsi?“

Plavá hlava padla těžce na dno loďky, ústa se pootevřela a vytekla z nich krev.

Princ Ondřej se podíval nerozhodně na Emericha. „Co s ním? Je mrtev, nebo k tomu nemá daleko. Vhodíme ho do vody. Zbavíme se nepříjemného svědka.“

Gabár zaťal úpěnlivě prsty do Emerichova kabátce. „Nedopusť to, pane! Ten člověk žije, potřebuje pomoci!“

Emerich vstal, v lebce se mu pojednou zahnízdila důstojná myšlenka. Bude přece za několik let králem této země, podstoupí přísahu před metropolitou Martyriusem a přede všemi velmoži, že chce chránit utlačené, ostříhat vdovy a sirotky! Nesmí proto dovolit ani bezpráví, kterého se chce dopustit bratr. Od útlého dětství zápolí Emerich s Ondřejem o prvenství ve slově, v rozhodování a bůhví, že by nespoutaný divoch byl s to poslat i jemu šíp mezi lopatky, jen aby se stal vladařem!

„Gabár si odveze muže domů,“ poručil Emerich, „a kdyby se stalo a neznámý člověk zemřel, všechny svršky připadnou rybáři.“

Ondřej se zamračil. Měl zlé, nebezpečné oči. „Rozhoduješ jako král a zatím je náš otec dosud plný síly a chce zplodit s mladou macechou syny.“

Ohnul se, uchopil raněného za řemen a snažil se ho překlopit přes okraj loďky. „Nečum a pomoz!“ houkl na Kumána.

Ondřejovy pohyby byly chvatné a hněvivé, chtěl čemusi utéci, zdálo se, že na něho spadlo vědomí vraždy, kterou se snažil všemožně zahladit. Usilovně se pachtil s tělem neznámého muže, které pojednou ztěžklo jako cent. Kumán bezradně stál, nepomáhal, Emerich s rybářem hleděli zaraženě na Ondřejovo počínání, nehnuli prstem, snad je uhranul sám běs.

Pojednou se Emerich probral ze strnulosti, vzal Gabárovo veslo, zvedl je a zvolna, skoro promyšleně jím uhodil Ondřeje za krk. „Jestli ses pomátl, bratře, musím tě přivést opět k rozvaze. Někdo z nás musí mít rozum.“

Loďka se zakymácela, Ondřej spadl k nohám neznámého muže a otevřel na bratra Emericha široce oči. Byly naplněny zvířecí hrůzou.

Princezny svačily, jídelna byla tmavá, proto hořela na stole svíce, jedly plátky ovčího sýra, máslo, vejce natvrdo, v miskách voněl lesní med a jahody trávnice, pak vstoupil kněz Joachim, neboť měla následovat hodina latiny.

Konstancie byla vnímavější a učenlivější, těšila se na hodiny otce Joachima, kdežto Markéta nejevila z příchodu kněze radost.

Kněz byl nesvůj, hubené tváře mu zbrunátněly hněvem, uklonil se, přemáhal rozčilení. Nežli se však mohl uklidnit, vtrhl do jídelny princ Emerich a za ním Ondřej, který nechal čepici na hlavě a hned si sedal za stůl.

„Jsem žíznivý, milené sestry, jako došek na střeše, nemáte pro mne hlt čehokoliv?“ vzdychal otráveně, smekl čepici, vhodil ji na podlahu, vztáhl ruku po nádobce, pak se otřásl a štítivě ji odstrčil. „Mléko nepiji!“ Rozhlédl se komnatou, měl červené oči jako králík, bolela ho rána, kterou mu uštědřil Emerich veslem. Uviděl komornou Agátu. „Přines mně a princi Emerichovi studené medoviny, ale hned!“

Markéta se začala nad jídlem spiklenecky pochichtávat, Konstancie pohlédla plaše na kněze Joachima, poté na Emericha, který se tvářil záhadně, takže nebylo poznat, schvaluje-li Ondřejovo počínání, nebo ne.

„Budu žalovat králi,“ kohoutil se kněz Joachim a otáčel hlavu na hubeném krku jako husa, „řeknu to Jeho Milosti vašemu otci, vtrhli jste sem jako povodeň.“

Emerich si položil ruku na prsa a polovážně a poloposměšně se uklonil knězi: „Prosíme, otče, o prominutí, vracíme se z lovu jako divá zvěř, chtěli jsme pozdravit sestry, chvíli si odpočinout a hned zase odejít! Nic víc!“

„Pokud vím, Jeho Milost král vám zakázal přístup na Kakathvár,“ mračil se Joachim. „Ani arcibiskup Martyrius by nejevil z vaší neposlušnosti radost, podléháte jeho rytířům.“

„Podléháme, nepodléháme,“ odpověděl Emerich sebevědomě, „cesta královských synů nevede vždycky rovně, vychovatelům nezbývá nežli jim občas povolit odbočení.“

Ondřej pil hltavě medovinu, škodolibě se smál, pak si začal třít bolestivé místo za krkem a šklebil se jako ďábel.

„Měl bys jim, otče, nevázanost odpustit,“ přimlouvala se Markéta, „nejsou tak zlí.“

„Král Béla vyžaduje pořádek,“ připomněl kněz přísně.

Princ Emerich se posadil, Ondřej však vstal, vzal ze stolu oloupané vajíčko, skousl mu vršek, zasunul do úst plátek sýra a s výsměšnýma očima se podíval na kněze. „Co bys na to řekl, otče, ráno jsem na řece Hronu zabil vodního pytláka.“

Emerich se ohnal rukou po bratrovi. „Žvaníš, Ondřeji. Otec Joachim si nezaslouží takové žerty.“

Konstancie zbledla. „Ne, Ondřej nikdy nelže,“ zvolala vzrušeně.

„Ondřej je až k smrti pravdomluvný! Já mu věřím, že zabil člověka.“

Ondřej se vítězně usmál. Lichotilo mu sestřino svědectví, vzápětí se mu tvář znetvořila hrůzou podobnou té, která se mu objevila v očích, když se sesunul v loďce k nohám neznámého muže. „Možná, že není ještě mrtev,“ ohrnul rty, „vzal si ho rybář Gabár do chatrče.“

„Žvaníš, žvaníš!“ okřikl ho Emerich neklidně. „Chceš vyděsit Kakathvár!“

„Jsi, Ondřeji, necitelný člověk,“ horlila Markéta.

Joachim stál se sepjatýma rukama, místo rtů měl fialovou vrásku. Zvedl chladné oči k princi Emerichovi. „Zapřísahám tě, princi, jako budoucího krále, abys řekl pravdu! Poranil-li princ Ondřej opravdu smrtelně člověka a je-li ten nešťastník křesťan, potřebuje naši pomoc i duchovní útěchu!“

K princi Emerichovi se obrátily úzkostlivé pohledy sester. Ondřej se provinile usmíval.

„Je to pravda, otče Joachime,“ řekl Emerich vážně. „Neznámý muž leží u Gabára v bezvědomí. Možná, že je mrtev.“

Joachim nesl v burze na prsou hostii, jeho kůň našlapoval opatrně do bahnité cesty, s knězem jeli dva zbrojní pacholci, mezi nimi princezna Konstancie, měla s sebou obvazy a nádobku s olivovým olejem. Přemluvila Joachima, aby ho mohla doprovázet.

Když jezdci u rybářovy chatrče slézali z koní, uviděl Gabár v rukou jednoho ozbrojence rozžatou svítilnu.

Chatrč bez lidí slyšela za zavřenými dveřmi knězův rozhovor s neznámým mužem, který měl před smrtí jasnou chvíli.

Pak Joachim zavolal a s Konstancií ovázali raněného.

Neznámý stával se pojednou známým, protože se posledními silami vyznával knězi ze všeho, co ho ještě tížilo. Princezna odcházela, Joachim ji zadržel. „Zůstaň, vyslechni, abys poznala, jakého těžkého provinění se princ Ondřej dopustil!“

A tu se přihodilo Konstancii to, čeho dosud v mladičkém věku nezažila. Seděla pojednou na prosté stoličce u nohou umírajícího a viděla, že přišel její hrdina, ale že vyhlíží zcela jinak, nežli ho líčila Joachimova vznícená slova.

Hleděla na dřevěný kříž Josefa Heima, tak se jmenoval neznámý muž. Heim byl křižák, nyní už to slyšela z jeho úst, nepřijel sem na koni za svítání, ani kopyta jeho zvířete nezazvonila o křemen. Měla se ho Konstancie proto vzdát? Josef Heim prchl z domova jako nevolník, když uslyšel o pozdvižení křižáckého vojska. Jeho kolébka stála v blízkosti řeky Innu, pracoval na polích rytíře Brauna od slunce východu do slunce západu, jen dobytče v chlévě mělo s ním společný úděl, neboť je zapřahal do pluhu. Jinak kůň, pasoucí se v ohradě, nacházel větší volnost nežli člověk. Heimův farář Hans sliboval v kázáních, že osvoboditelé Božího hrobu stanou se svobodnými, když se vrátí z tažení. Josef si dodal odvahy, šel k rytíři, padl na kolena. „Jasný pane, také já chci patřit ke křižáckým vojům, abych jednou, dopřeje-li mně nebe návratu, požádal vévodu Leopolda, knížete všech Rakušanů, aby mě zbavil nesvobody a daroval mně kus lesa a pastviny!“ Rytíř Braun sňal ze skoby důtky, kterými trestal psy, uhodil Josefa. „Tu máš, pošetilče, list o propuštění, a přijdeš-li sem ještě jednou, dám tě napnout na skřipec!“ Konstancie naslouchala se zatajeným dechem, hanbila se, tento život tedy přestřihl bratr Ondřej. Josef Heim neměl zlatou lilii na své korouhvi, odcizil však na březích Dunaje rybářskou loďku, děkoval nebi, že v mládí rybařil na Innu a rozuměl veslům i režné plachtě. To byla korouhev, která ho nesla v západním větru k Uherskému království, zde chtěl, v zemi mocného Bély III., přistát a poprosit o vstup do vojska uherských křižáků.

Přišel tedy až sem, uvědomila si Konstancie, ale už nikdy nesplní ani nedostaví, co měl splnit a dostavět. Kdo je vinen? Ondřej? Její bratr Ondřej, nebo rytíř Braun, který bránil svému nevolníkovi, aby se svobodně přidal ke křižáckým šikům?

Obrátila se v bolestných rozpacích k otci Joachimovi, byla nevýslovně smutná, ale současně naplněná spravedlivým hněvem proti bratru Ondřejovi i proti rakouskému rytíři.

Josef Heim se ještě rozhořel vidinou dvou obrovských řek. Jeho slábnoucí hlas doprovázelo vlnění bázně v sinalé tváři, ta první řeka představovala Dunaj, po které prchala jeho lodice, tu druhou tušil za sebou neustále v patách, byl to hrůzný lidský tok, v kterém táhl i rytíř Braun z Innu a vládla pevná ruka římského císaře Friedricha Barbarossy.

Křižák Heim vyřkl poslední větu.

Zasedá korunní rada. Král Béla pozval župany z celé země, slovo svěřil ostřihomskému metropolitovi Martyriusovi, neboť jde o církevní záležitost. Král je v úsudku hbitý jako úhoř a ví, že jednání bude choulostivé. Ať se jen vyjádří arcibiskup jako první! Také uherští magnáti, kterým král pozvolna vydírá z rukou moc, budou musit projevit své mínění. Teprve tehdy, dojde-li k neshodě, zasáhne Béla III. tvrdou autoritou.

Král sedí na trůně, vedle něho královna Margit Bosenská. Nerovný manželský pár, který však není nápadný ani neodpuzuje. Béla III. je ověšen zlatem. Ať sedí, nebo stojí, zůstává stále pomenším zavalitým mužem se začervenalou tváří. Šeděmodré oči jsou posazeny daleko od kořene drobného nosu, rty má plné a pyšné, na kaštanových vlasech spočívá královská čelenka. Řeklo by se: všední, běžný typ vladaře, králova ruka je však pevná, zavřená v pěst, svítí se na ní prsteny. Dopadne-li v hněvu, rozdrtí jakoukoli překážku!

Arcibiskup informuje jednotvárným hlasem shromáždění o třetí křížové výpravě, jejíž první voje dosáhly Uherského království v blízkosti Prešpurku. Béla III. povolil na žádost císaře Barbarossy, aby projely po Dunaji jen křižácké koráby, jinak pěší oddíly musí volit cestu rakouským a štýrským vévodstvím a nesmějí vstoupit na uherskou půdu.

Král Béla slyší souhlasný šum mezi magnáty. „Náš král je odvážný a energický, nebojí se ani římského císaře!“ Béla se usměvavě naklání ke královně, jako by se ho arcibiskupova řeč netýkala. Dobře však ví, komu platí obdiv, oči se mu zalévají štěstím, královna Margit znamená pro něho jitřní sen, sladkou broskev. Její hluboce vystřižený živůtek odhaluje dvě jablka, tvrdá a napjatá, v královniných temných očích se utopí každá králova starost a svízel. Komu vyrašil na vinici podobný dar, magnáti, arcibiskupové i císařové?

Béla III. odvrátil rozsvícený zrak do korunní síně, setkal se s dvěma páry očí. Jedny světélkují jako šelmě, patří synu Ondřejovi, druhé jsou vážné a zkoumavé. To je syn Emerich, budoucí král. Vím, otče, útočí v duchu starší syn, u koho prodléváš v této chvíli dychtivě a hříšně, místo aby ses staral o škůdce, který se hrozivě přiblížil k hranicím království!

Kdo se přiblížil k hraničním kamenům, usmívají se královy oči, ty myslíš, pošetilý synu, že to nevím, že jsem zaspal čas? Kolikrát jsme si s Barbarossou ohledávali síly, i když jsme seděli na trůnech od sebe stovky mil. Šilhal po mých končinách, zalekl se však mého meče, ale ještě více pořádku v zemi a bohatství, které leží v truhlicích. Zbraň proti mně nezvedne, za nic na světě ne, spíše se připlíží jako had a bude vyjednávat, lísat se a slibovat. Válka se mnou by byla pro něho nebezpečná, nemá všechny německé državy na své straně, poskytl by Němcům vhodnou příležitost ke vzpouře!

„Friedrich Barbarossa se postavil v čelo křižáckého vojska, které jde osvobozovat Boží hrob z rukou pohanů,“ zapaluje se arcibiskupu Martyriusovi hlas. „Záleží na tom, co budeme dělat my.“ Všichni poslouchají s napětím, jen král Béla zůstává nevzrušený a jeho zrak hovoří k synu Emerichovi. Vím, na koho žehráš, nedočkavý synu! Na mou sílu a na královnu macechu. Ptáš se, za kolik roků usedneš na trůn, a obáváš se, aby se z mého a z královnina objetí nenarodil syn. Tuším, jak se na dnešním shromáždění rozhodneš. Arcibiskup vyzve magnáty k účasti na křížové výpravě, župani se budou ostýchat veřejně odepřít souhlas, všechny oči se upřou na mne. Co král, co Béla král, křesťanský panovník, jehož království povstalo před staletími z blahovůle papežovy? Budu-li jen na chvíli váhat, vzepřeš se jediný ty, synu Emerichu, abys mne zahanbil před shromážděním!

Béla III. se usmívá, jako by ani nešlo o závažnou událost.

Arcibiskup přehlédl shromážděné, obrátil tvář ke králi, ale jen na okamžik. „Vyjádřete se, slovutní magnáti! Vy přece spravujete uherskou zemi!“

Župan ze Sibiňska má dlouhý knír a přes ramena drahocenný kožich, ačkoliv je červen. Zaútočil jak rys. „Spravujeme zemi světským ramenem, a je-li třeba, tedy i mečem. Ty však ji napravuješ slovem Božím a v království znamenáš tolik, co náměstek Svaté stolice. Proč mluvíš obmyslné, kněže arcibiskupe, proč svaluješ rozhodnutí na nás? Řekni ty sám, mají-li táhnout uherské oddíly do Svaté země!“

Probleskuje smích, hlavy županů se k sobě přiklánějí. „Sibiňský župan je bystrá hlava,“ pochvalují si, „přimáčkl tě ke zdi, arcibiskupe, co odpovíš?“

„Ano, odpověz, co soudíš,“ volá bystřický župan.

Král se nepřestává usmívat. Šeptá cosi královně, ta naklonila hlavu, její obličej je líbezný, ale nelze z něho nic vyčíst.

Martyrius ví, co magnátům řekne. Bude mluvit v zájmu vlastním, ale nezapomene ani na krále. Zná Bélu III., mohl by napadnout jeho uhýbavé mlčení, ale v této chvíli musí mít panovníka na své straně.

„Odpovím jasně,“ zvedl metropolita hlas, v kterém se ozývá sebevědomí. „Máme s Jeho Milostí králem zprávy, že s českými sbory potáhne kníže Děpolt. Navrhl nám, aby se s ním spojily u Ostřihomu naše sbory. Nejen kníže Děpolt, ale celý křesťanský svět je přesvědčen o naší povinnosti.“

Rozhostilo se ticho. Arcibiskup pozoruje zkoumavě magnáty. Král se přestal usmívat, v jeho zraku sídlí bedlivé napětí.

„Proč se nás tážeš,“ vyrazil znovu župan ze Sibině, „když už jste se dohodli s panovníkem?“

Král Béla tleskl rukama. Všichni vědí, že je to znamení, aby se odmlčeli. Bude hovořit. Králův herold se napřímil. Panovník vstává, má na sobě byzantský ornát, zvedl ruku, prsteny září, v této chvíli je s ním všechna autorita a poslušnost království.

„Mýlíš se, župane ze Sibině,“ mluví král výsměšně. „Ani panovník, ani arcibiskup se dosud nedohovořili, ačkoliv je nezbytnost už přede dveřmi. Ponechali jsme rozhodnutí vám, proto se koná tato porada. Když však chcete slyšet, uslyšíte. Rozhodl jsem se, aby s českým houfem odtáhlo k Božímu hrobu tisíc bojovníků v sedlech. Podělí se o ně županáty. Otec arcibiskup vyšle své oděnce podle uvážení, zrovna tak i já.“

Nastalo mlčení. Králi Bélovi lze těžko odporovat.

Mezi arcibiskupovými lidmi sedí královští synové. Princ Emerich vyskočil z křesla.

„Je to málo, otče králi,“ volá bojovně, hlas má přerývaný. „Musili bychom se hanbit před celým světem za naše království.“

Král se synovou řečí neurazil. Dokonce se usmívá. Jeho předpoklady byly neomylné. Naplňují se.

„Ani o meč nedám víc,“ hraje si král s Emerichem jako kočka s myší, jeho slova patří však celému shromáždění. „Bezpečně vím, že rakouský vévoda Leopold čeká na tuto příležitost, aby mě zaskočil. Král Béla se však překvapit nedá.“

Panovník je teď vtělený majestát. Mlčí a pozoruje jako ostříž. Tuší všechno. Magnáti bouřlivě vstali, vytrhli meče a volají: „Ať žije král Béla, náš moudrý panovník!“

Béla milostivě čeká, až se shromáždění uklidní. Pozoruje Emericha. Vidí, že synovi škubá svalstvo ve tváři. Mladší Ondřej se šklebí a tahá bratra za suknici.

Emerich se znovu vymrštil. Div neběží k trůnu. „Chci, abys mě zařadil mezi bojovníky, otče! Chci!“ Hlas se mu pojednou láme, uviděl tvrdý lesk v králových očích. Ví, že otci nesmí rozkazovat. „Prosím, můj jasný otče, abys mi svěřil velení nad uherskými sbory!“

Král neodpovídá, dává si s odpovědí načas. Cítí uspokojení, neboť dostal syna tam, kde ho chtěl mít.

Byzantský císař Izák Angelos naléhal na svatbu s uherskou princeznou Markétou, vypravil do Ostřihomu zvláštní posly, neboť se chtěl oženit dříve, nežli křižácké voje projdou řeckou zemí. Král Béla poselství okázale přijal, bylo to po zasedání královské rady, počastoval je, ale protože byl prozíravý vladař a příliš si necenil zženštilého panovníka, odsunul sňatek zdvořile na příští rok. Věděl o Izákově nepoctivé hře mezi císařem Barbarossou a sultánem Saladinem a nechtěl posílat zlaté věno dcery Markéty do neklidné země. Ať rozženěný císař počká na ukončení křížové výpravy!

Nicméně chtěl o svém kroku uvědomit dceru Markétu, proto dal osedlat koně a s královnou Margit se vypravil do Kakathváru.

Královna se při rozhovoru nudila. Hrála si s prsteny, objevila na Markétině stolku sošku, představující starořeckého zápasníka, a obdivovala se stavbě jeho těla.

Princezna poslouchala krále, občas pohlédla nevraživě na macechu, nakonec vypukla v pláč. „Všechny královské dcery se budou pošklebovat, že uherská princezna zůstává na ocet. Izák Angelos sedí již pět roků na trůně.“

Královna Margit otáčela soškou a procedila mezi zuby: „Představa byzantské císařovny je příliš uhrančivá, než aby na sňatek princezna čekala dlouhé měsíce. Nedivím se jí ani dost málo.“

Místo odpovědi spatřila Markétin hněvivý pohled. Král chtěl dceru uklidnit. „Mám své důvody, kterým ty nemůžeš rozumět,“ omlouval se.

„Ke všem lidem máš ohledy, jen k vlastní dceři ne,“ odsekla princezna.

„Toužíš být císařovnou!“ podotkla královna Margit zlomyslně. „Měla by ses ovládat.“

Markéta přeměřila pohrdlivě macechu a odešla.

Do komnaty přiběhla princezna Konstancie. Jarní píseň. Políbila maceše ruku, otce krále objala. „Viděla jsem vás z cimbuří. Jsem ráda, že jste náš letohrádek poctili návštěvou.“

„Nezaměňuješ život královské dcery s povinností zbrojnoše, který střeží Kakathvár?“ zeptal se král přísně, neboť se nemohl dosud zbavit nepříjemného pocitu po odchodu princezny Markéty.

Dívka pohlédla překvapeně na otce. „Hledívám na řeku Dunaj, kdy se objeví koráby císaře Barbarossy.“

Béla III. pohlédl pátravě na dceru. „Kdo ti říkal, že má přijet římský vladař do Uher?“

Z princeznina zjevu vyzařovala přímost. Dívčiny oči neustále hořely vnitřním nadšením. Král zatrnul, poznával podobu manželky Anny Byzantské.

Anna, královna Anna, nabýval král jistoty. Brzy jsem na ni zapomněl! Zapomínat je však lidské. Dobře že kámen, který přikrývá královninu schránku, nepropouští ji do mých myšlenek!

„Otec Joachim,“ odpověděla Konstancie. „Neprozradila jsem to ani sestře Markétě.“

„Nerad slyším, když vychovatelé prozrazují mým dětem víc, než mají,“ řekl král.

Konstancii zesmutněly oči. „Otec Joachim se jen těší, že císařovo vojsko osvobodí Boží hrob. Raduje se a já s ním. To přece není nic zlého.“

Promluvila královna. Hovořila blahosklonně, neboť jí lichotilo, že jí pastorka políbila při setkání ruku. „Buď klidná, princezno, tvá radost vzroste, protože i uherské vojsko se přidá k výpravě!“

Konstancii se rozzářily oči. „Vím to, královno. Řekl mi to bratr Emerich.“

Král se zamračil. „Kdy tu byl?“

„Včera. Otec Joachim pochovával na hřbitůvku Josefa Heima. Emerich přijel na pohřeb.“

Král Béla se obrátil ke královně. „Taky taková nepříjemná záležitost,“ říkal rozmrzele. „Mluví se o ní na celém ostřihomském dvoře. Arcibiskup uložil Ondřejovi tvrdé pokání. A já chtěl, aby ten fanfaron usedl na haličský trůn!“

„Nemáš dost tvrdou ruku,“ posmívala se Margit. „Zatím se mi zdá, že je z nich nejrozumnější Konstancie.“

Dívka uhnula nedůvěřivě očima. Mluví královna upřímně? Proč mě chválí? pomyslela si. Nechtěla se však déle tou myšlenkou obírat. Sdělila proto rodičům: „Jsem ráda, že arcibiskup Martyrius potrestal Ondřeje. Nepřeji mu nic zlého, ale chtěla bych, aby se polepšil. Odpustil mu i Josef Heim z Innu. Viděla jsem křižáka umírat. Jak byl vznešený!“ Král Béla se usmál a položil dceři ruku na rameno. „Dívej se, Konstancie, z cimbuří dál a očekávej křižácké vojsko! Máš čisté srdce.“

Zmatené cesty vedou do Jeruzaléma. Kristus čeká v severním cípu říše Fatimidů na své bojovníky, oni však berou do rukou místo milosrdenství meč a do očí zášť vraždění. Zatímco se slévají pramínky lidské řeky ve veletok, hlomozíce zbraněmi, vyvstává v západním oceáně obludný mrak, jemuž není obdoby co do délky a šíře, ba i jeho výška sahá od zpěněné hladiny k hvězdám. Mrak se sune k východu poháněn vichřicí, rozlamuje se na kusy, padají sloupy vody a zaplavují Francouzské království Filipa Sličného, ostrovní državu Richarda, řečeného Lví srdce, římskou říši Friedricha Barbarossy, rakouské země vévody Leopolda a neklidná území Čech a Moravy. Mračno se zastavuje a neúprosně dští ve dne v noci zhoubu a povodeň. Koryta řek se stávají nicotnými hračkami, břehy se trhají, kalná voda rozrývá povodí toků, Dunaj ve švábské zemi temně hučí, Inn pádí z churského předělu, hraje si na násilníka, jemuž narostly svaly a odvaha, Lech, Isara a Enže neznají smilování. Nába plení panství Welfovců, Morava boří dřevěné mosty a odnáší mlýny. Všechnu zkázu pohlcuje Dunaj. Vzdouvá se a těhotní, valí se a posouvá vítězně k východu slunce. Jsi pleva a nic, jakýkoliv protivníče, stavíš-li se mně do cesty!

Křižácká řeka nachází útulek v řezenských stájích a stodolách, pod střechami domů, kůlen a chatrčí, rytířské stany navlhly vodou jako houba, kostely, kláštery, ba i hradní sklepy mění se v noclehárny, jejichž dočasní obyvatelé spílají kříži, Kristu a císaři.

Friedrich Barbarossa sleduje posupně z velitelského stanu obě řeky: vítěznou i tu dočasně zastavenou, chvílemi podléhá malomyslnosti, jako by se nakazil černými myšlenkami verbeže, která se zvedla na znamení kříže, a bezradně drtí zlatý řetěz na prsou. Pak se rozlítí.

„Všichni mniši ven ze zatuchlých klášterních cel,“ poroučí, „všichni oltářníci a tuční plebáni ze závětrných příbytků na světlo, chopte se křížů a relikvií, zvedejte je vysoko nad hlavu, ať vás všichni vidí a slyší a hlásejte, že nepřízeň času je jen dočasná! Vzhůru! Není síly, která by vás zdolala, není času, který by vás trvale pozdržel! Kupředu, křižáci! Boží hrob čeká!“

Začátkem června se temná obloha jasní, objevují se modravé cípy nebeského stanu, vojsko povstává z beznaděje, nabírá dech a loká odvahu.

Dvě řeky se opět valí vedle sebe, směřují do míst, kde vstává slunce z ranního lůžka.

Poháněl ho ustavičný chvat. Chtěl být už u cíle, a přitom neměl nic proti tomu, když se lidská řeka vlekla po cestách hlemýždím tempem. Několikrát za den, dovedl-li nalézt uprostřed ryčného kypění chvilku osamocenosti, pokládal si otázku, proč se pustil do tohoto nejistého kroku. Byla to ctižádost? Nebo chorobná touha stát se na vrcholu stařeckého věku vladařem všeho křesťanského světa, mít v područí císařského trůnu papeže, jeho zpupný klérus, jankovité panovníky, kteří se zdráhají přijmout štaufské jařmo? Či ho soužila žízeň věřícího srdce, získat si na sklonku života zásluhu pro sebe a štědrou přízeň Krále všech králů? Druhé pohnutce se Friedrich Barbarossa drsně zasmál a rychle se připojoval k honosné družině rytířů, která jela po jeho boku v čele vojska.

Ještě neuzavíral životní účty, leželo před ním množství plánů, které mohl přivést k životu toliko on, císař říše německé a římské. Projížděl Rakouským vévodstvím, měl pocit vlastníka, který smí šlápnout na kteroukoliv cestu a mez, nikdo mu nemohl bránit, byl si vědom toho, že na vídeňském hradě sedí vychytralý a podlízavý Babenberk, který se bude vykrucovat z okamžité účasti na křížové výpravě, ale který změkne jako vosk svíce, dá-li císař najevo nevůli.

Barbarossa se spokojeně smál do měděných vousů, bylo to přesně tak, jak předpokládal, vévoda Leopold mu vyšel včera nedaleko Vídně vstříc, ohýbal se zdvořilostí až k zemi, pozval císaře do stanu, který dal narychlo postavit.

„Vítám tě, císařská Milosti, na rakouské půdě.“ Na vídeňský hrad ho však nepozval, jen počastoval Barbarossu a jeho družinu na louce, neustále starostlivě připomínaje, aby křižáci netropili cestou škody. Obyvatelé prý prchají do skal a do lesů, obávají se zlých činů. On sám, vévoda všech Rakušanů, se k výpravě nepřipojuje, leda až na jaře příštího roku. Času je dost, dříve než dostihne čelo vojsk cíle, budou už čerstvé rakouské posily na místě. Jakmile však osaměl s císařem, osmělil se vévoda poznamenat, že jeho váhání je záměrné. Chce prodlévat v tuto dobu ve své zemi, protože soused a příbuzný král Béla III. má zcela jistě proti Rakušanům něco nekalého za lubem.

Má, nemá, říkal si Friedrich Barbarossa cestou od Vídně, jste lišky vybíjené, ale kupodivu se na vévodu Leopolda nerozezlel. Věděl, že rakouský vladař přibude do Palestiny, jakmile jen bude moci, protože jeho hrabivost větří kořist a odměnu za zásluhy.

Avšak co král Béla, panovník uherských kmenů? Co je s ním? To jméno císaři zaznělo nelibě a vyslovil je Barbarossův pobočník hrabě Šaumburk, člověk bystrý a ironický, který na cestě k Prešpurku připomněl veliteli nepříjemnou povinnost.

„Císařská Milosti,“ hleděl Šaumburk pronikavě Barbarossovi do očí, přitom však zachovával vrcholnou zdvořilost, „pěší a osedlané skupiny musí zabočit na jih podél maďarských hranic k Pütlenu, pouze koráby se mohou plavit dál po Dunaji.“

Císař se hrozivě nasupil. Strhl koni uzdu, až nádherné zvíře zařičelo.

„Kdo to rozhodl?“ zabouřil, ačkoliv věděl, jakou dostane od Šaumburka odpověď.

„Uherský král,“ uklonil se pobočník, „ty sám jsi poselstvo přijal a souhlasil.“

„Dobrá.“ Císař bodl hřebce a beze slova popojel k družině. Zanedlouho se ozývaly dlouhatánským proudem vojska polnice, podávaly si císařův rozkaz a do večera stály na břehu Dunaje plátěné stany a hořely čadivé ohně.

Císařova plachetnice kotvila v blízkosti rakouské vesnice, vojáci pro ni vytvořili provizorní přístav z dubových klád, nedaleko odtud přivazovali plavci loď, která patřila císařovu synu, švábskému vévodovi Friedrichovi.

Císař se zeptal hněvivě po synovi. Švábský vévoda velel valnému voji, ale pokud vojsko táhlo podél Dunaje, zdržoval se většinou na lodi, kterou si dal zařídit s přepychem.

Vévoda je na lodi. Takovou dostal císař odpověď, mohl si to myslit, mládenec bude pít a zpívat s kumpány, pak je vyžene z plavidla a zůstane sám s kurtizánou, kterou objevil v Řezně.

Císař zuřil, avšak před Šaumburkem a pasovským biskupem zachovával vážnost a bezstarostné veselí, pak se omluvil. I on spával na své lodi. Opustil biskupův stan, připravili mu koně, císař však vzal dva oděnce a zamířil pěšky k přístavu. Kolem planuly ohně, cítil kouř, zápach lidských i koňských těl a trusu, slyšel hádky, smích a zpěv, ba i píšťaly a strunné nástroje zazněly. Barbarossa byl rozený voják, neomezený vladař a velitel, jehož moc vzešla z vítězství zbraní. Meče, oštěpy, kuše a chlapská odvaha zajišťovaly jeho slávu a panování. Vojáky miloval i s jejich drsností a dravostí, promíjel loupeže i znásilnění, dovedl-li jeho oděnec ztéci bravurně hradby a vraždit odpůrce.

Císař pospíchal k přístavu, nadával, ale chvílemi si i hvízdal odrhovačku, kterou slyšel u ohňů. Proč se vztekám? ptal se nakonec sám sebe. A proč zrovna na syna, na svou ratolest, neví-li si rady se smyslnou štaufskou krví? Já, který jsem po všechna léta miloval povětrná objetí, chci kárat, já, který jsem smilnil s děvečkami i s urozenými pannami a matronami, chci napomínat, já, který jsem bez milosrdenství bral v plen dívčí ctnost v podmarněném území, chci se stát soudcem? Vždyť mně musili vodívat do stanu i nezletilé dívky, když se mi už zprotivěla řemeslná zkušenost milování!

Císař přebíral v hlavě myšlenky a potěžkával je, pojednou ucítil hořký pach vody. Dunaj v malém zálivu plynul zvolna, jako by stál, Barbarossa zahlédl na synově lodi planout pochodně, vévoda švábský je tedy přítomen. Císaři se zkřivily rty posměškem, synáček nebude mít asi z večerní návštěvy přílišnou radost! Zejména chystá-li se na pitku s milci a milostnicemi! Jen si zvykej štaufské kázni, milý synu!

Když poznala lodní stráž císaře, vyhlásila poplach. Zařinčely meče, plachetnice se zakymácela zmatenými kroky oděnců, velitel se snažil podat hlášení, avšak Barbarossa sestoupil ihned do podpalubí.

Švábský vévoda vyskočil z lenošky a napřímil se jako svíce. V záři voskovic bylo vidět jeho mladistvou tvář, zkamenělou naučenou poslušností.

Barbarossa sklouzl nevlídným pohledem k dívce s květinovou čelenkou ve vlasech, která měla nebezpečně rozhalený živůtek. Seděla vedle vévody a ustrašeně se ho chytila za cíp kabátce.

„Císaři,“ vyklouzlo vévodovi překvapeně z úst.

„Ano, to jsem já,“ přisvědčil Barbarossa ironicky. „Nečekal jsi mě.“

Vévoda dosud stál a neodpovídal. Náhle se otočil, uchopil dívku a poručil jí, aby odešla.

Barbarossa se zasmál. „Ať klidně zůstane, i ona může vyslechnout, o čem rozmlouvá římský císař se synem. Jistě si rozmyslí vyžvanit tajemství.“

Dívka si chvatně zahalovala ňadra, císař měl ochraptělý hlas.

„Nechej! Rád se dívám na pěkné věci. Nejsi ani pro Štaufovce špatná!“ Vévodu císařova návštěva zneklidnila. Nedůvěřoval jí. Znal otcovu slabost pro něžná stvoření, ale to, že císař ponechal kurtizánu jako svědka rozmluvy, ho přiměla k ostražitosti. Vyšel rychle na chodbu a poručil pážeti přinést víno.

„Nebudu pít,“ upozornil císař úsečně. „Ty si dělej, co chceš, nebo raději dobře poslouchej, aby ti neušlo slovo!“

Vévoda dal nicméně naplnit císaři pohár.

„Dej mou nádobku dívce,“ poručil Barbarossa. „Jsi, synu, špatný hostitel.“ Obrátil se ke kurtizáně a zeptal se: „Jak ti říkají?“

„Samuela.“

„Napij se, Samuelo! A mě se neobávej. Císař je přísný pouze na vojáky a na své syny.“

Dívce se zachvěla ústa vynuceným úsměvem, zato vévoda se tvářil nepřívětivě. „Čekám, Milosti,“ řekl nejistě otci.

Barbarossa si dal s odpovědí načas. Sedl si pohodlně za stůl, napřímil hrudník, aby vynikl drahocenný císařský řetěz. Ryšavé vousy mu splývaly ve dvou pramenech na prsa, zálibně si je promnul, bylo vidět ruku, posetou prsteny, která, ač nezvykle drobná, dovedla jediným stiskem rozdrtit lidský chřtán. Upřel ocelově šedé oči na syna.

„Kazím ti zábavu, viď?“ hovořil kousavě. „Hledal jsem tě u vojáků, ale říkali mi stále jedno: ‚Najdeš ho, pane, na plachetnici.‘ Proto jsem přišel za tebou na loď. Zítra ráno povedeš valný voj k Pütlenu u štýrských hranic!“

Vévoda byl překvapen. „Proč tak náhle, otče? Chtěl jsem táhnout Uhrami.“

„A mít Dunaj po boku, na něm loď a kumpány, věřím,“ hřměl vznětlivý císař.

Friedrich mladší necouvl. „Křivdíš mi. Nevím, proč bych měl vyhovět přání uherského krále.“

„Musíš. Je to mé přání. Nechci si znepřátelit Bélu III. Je prospěšnější mít ho na své straně.“

„Vím, má zlato a my je potřebujeme.“

„Začínáš troufale,“ usmál se císař drsně. „Nevadí. Vidím tě raději zmužilého stát, nežli ležet v měkkých loktech. Nechce-li se ti však od řeky Dunaje, nemusíš.“

„Nerozumím.“

„K Pütlenu potáhne místo tebe hrabě Šaumburk. Ty sám se připojíš k plachetnicím a dáme se k Ostřihomu.“

„Měníš rozhodnutí, které padlo v Řezně,“ namítl vévoda nedůvěřivě. Císař povstal. Přes svůj vysoký věk vyhlížel majestátně. „Celý život jsem musil měnit rozhodnutí,“ pronášel důstojně. „Záleželo vždy na okolnostech. Teď se právě jedna taková zase vyskytla.“

„Nevím, co myslíš, Milosti.“

„Nemůžeš,“ odpověděl císař. „Přiblížili jsme se k uherským hranicím a ty chceš mermomocí do Uher. Proč bys nemohl? Dokonce tě tam rád pustím. Ale v trochu jiném poslání, nežli si představuješ. Jsi větroplach. Už to, že jsem tě tu nalezl s kurtizánou, mé rozhodnutí potvrzuje. Mohl bych Samuelu vypráskat důtkami a tebe poslat zpátky na Štaufen. Co bych z toho měl? Pojedeš se mnou do Ostřihomu a ostatní se uvidí.“

„Hovoříš, otče, záhadně.“

Barbarossa se opět posadil. Hleděl na Samuelu a zdálo se, že jeho oči pozbyly na chvíli studený lesk. „Zmínil ses, Friedrichu, že má král Béla zlato, které my potřebujeme. Má také stříbro a hodně stříbra. Náš hrad Štaufen je starý a žádá si opravy. Německá knížata občas střečkují, chtějí vybočit z vozu a přetrhat pobočnice. Ukápne-li jim jen zrnko stříbra z hřivny, sehnou poslušně hlavy. Král Béla je mocný vladař a dobrý voják. Odňal Řekům Dalmácii a Srěm. Ovládá cestu na východ, poslouchají ho všechny kmeny.“

Švábský vévoda soustředěně poslouchal, položil paži Samuele na ramena a hladil jí bezostyšně ňadra. Dívka odporovala a dívala se zaraženě na císaře.

Barbarossa vybuchl smíchem. „Neuhýbej, jistě ti můj syn dobře platí. Štaufovci nikdy neskrblili na ženách!“

Vévoda dívku pustil. Napil se hltavě z poháru a řekl velkohubě:

„Co tedy chceš, Milosti? Mám s valným vojskem vyvrátit Bélovo království?“

Císaři posměšně škublo v koutcích úst. „Mluvíš jako panoš, a zatím jsem tě ustanovil velitelem nad velkou skupinou křižáckého vojska. Nechej si sílu k Božímu hrobu, budeš ji potřebovat.“

Dívka hleděla obdivně na císaře.

„Už jsem se rozhodl,“ pokračoval Barbarossa. „Pojedeme s družinou a s částí oděnců do Ostřihomu, jak je dohodnuto s uherským králem. Zítra ráno vyšlu na lodicích rychlé poselstvo k uherskému dvoru a povede je pasovský biskup Gerhard. Požádá mým jménem Bélu III. o ruku jeho dcery Konstancie.“

Vévoda vypoulil oči a plácl se rozpustile do kolen. „To je povedené! Jen co na to řekne vznešená matka, císařovna Beatrice Burgundská? Nepustí tě jen tak lehce z manželského svazku!“

Císař zachoval klid. V očích mu zlomyslně doutnalo. „Co na to řekne císařovna? Bude se mnou souhlasit. Zemřela ti v kolébce brabantská snoubenka, od těch dob vedeš pohoršlivý život svobodného císařova syna. Beatrice Burgundská bude tvému zásnubu s Konstancií Uherskou jen ráda!“ Samuela se překvapeně obrátila ke švábskému vévodovi. Friedrich mladší ji bouřlivě objal a začal se smát. „Jedna snoubenka mi zemřela v kolébce, Samuelo, ke druhé budu musit volat kojnou! To myslíš vážně, císařská Milosti?“

„Naprosto. A teď chci, abys nechal žertů. Rád bych s tebou hovořil jako se svým vojenským zástupcem.“

Vévoda jako na povel odstrčil Samuelu, převrhl pohár, který stál na okraji stolu, unavený obličej mu znovu zkameněl. „Poslouchám, císaři!“

„Vyhledáš hraběte Šaumburka a sdělíš mu můj rozkaz. Ráno vyrazí s valným vojskem ke štýrským hranicím. Zastavíš se pak u biskupa Gerharda, že ho prosím, aby večer po kněžských hodinkách navštívil mou plachetnici. Jde o důležitou poradu.“

Vévoda Friedrich se rychle postavil a zvedl rukou i Samuelu.

Barbarossa se zamračil. „Dívku nech zde. Počká se mnou do tvého příchodu. Chceš, Samuelo?“

Kurtizána pohlédla nerozhodně na vévodu, pak se mu vydrala z ruky. Klekla chvatně k císařovým nohám a líbala mu ruku s blýskavými prsteny.

Červnový den začínal pro Konstancii šťastně. Vyšlo slunce, lesklo se na hluboké obloze jako archandělův zlatý štít. Při snídani se strhl v Kakathváru hluk a poplašený dupot kroků, až se dívce zatajil dech. Konstancie tušila, že dochází k naplnění jejích tužeb.

Nežli vyběhla udýchaná na cimbuří, uslyšela na věži pevnosti vyzvánět. Srdce jí bušilo, na hradbách už stála celá posádka, komorné, dvorní slečny, vychovatelé, purkrabí Nemeth, který poručil zvonit, rytíři, pážata a panoši.

Markéta se dostavila poslední. Její obličej vyhlížel na svěžím slunečním světle zestárle, až chorobně. Oči měla roztěkané, postavila se vedle Konstancie, nepromluvila slovo.

Zbrojnoš, střežící nejvyšší věž, spustil náhle divoký křik, obrátili k němu hlavy, slyšeli útržky rozčilených slov. Zmocnilo se jich vzrušení. Oděnec oznamoval, že vidí na řece mohutné koráby, které se přibližují a nesou na stěžni bílé zástavy s černým křížem.

V té době zaburácel na druhém břehu Dunaje z metropolitního chrámu zvon svatého Štěpána. Připojily se k němu hlasy kostelů v podhradí.

Ráno se dostavil taverník Görgy.

„Princezno Konstancie,“ řekl slavnostně vzrušeným hlasem, a když se hluboce uklonil, viděla dívka jeho prošedivělou hlavu s lysinou, „podruhé v životě se mi dostalo veliké cti oznamovat královo poselství. Spočinulo na tobě se zalíbením oko císaře Friedricha Barbarossy, vladaře mocné římskoněmecké říše, požádal o tvou ruku krále Bélu III., panovníka všech uherských kmenů, pro svého syna Friedricha, vévodu švábského!“

Konstancie vnímala taverníkova obřadná slova, rozlila se v ní žhavá řeka, první myšlenka jí však připomněla, že je královská dcera, a ta že musí za každou cenu skrýt překvapení. Ohnivá řeka vzrůstala. Princezna zůstala bledá a zeptala se jen, jaké je přání otce krále. „Přišel jsem s rozkazem,“ pokračoval taverník, „aby tě komorné přistrojily do nejdražších šatů, neboť tě mám přivést na královský hrad. Očekává tě náš nejmilostivější panovník a s ním vznešené císařovo poselstvo, které vede pasovský biskup Erhard.“

Sklonila hlavu na znamení poslušnosti, neboť když poroučí král, zmlká všechen odpor, chtěla se jen tázat, na což měla v závažné věci vrchovaté právo, kdo je švábský vévoda a kolik je mu let. Neřekla nic, dobře věděla, že co chce otec, slouží jí k prospěchu. Vyšlehla z ní ale radost a uprostřed srdce se otevřelo zřídlo pýchy. Konstancie si vzpomněla na sestru Markétu. Co řekne této novině? Její sestra Markéta, sestřička neupřímná, hovořící neustále o manželství s Izákem Angelosem, sourozenka, která se neopomene ani na chvíli pyšně odívat alespoň v duchu před Konstancií do císařského hávu!

I já musím být sebevědomá, umiňovala si Konstancie a pokušení samolibosti ji obklíčilo.

Když se dostavily komorné, aby ji ustrojily, neovládla se, popudlivě se na ně obořila, proč tu není místo nich Markéta. Řekla by jí nevinně:

„Hle, už i mně, sestro, nastal čas zásnub! Vždycky jsem si myslila, jaké to bude, utopím asi hlavu v bláznivé závrati. A ono zatím nic, jen vyskočí trochu vážné myšlenky, které by slušely spíše obstarožním hradním slečnám.“ Konstancie se rozesmála.

Zatím se dostavil benediktin Joachim, který se dověděl novinu od taverníka Görgyho. Pospíchal, aby uviděl svou svěřenkyni a poklonil se jí. Spatřil ji ve zlatohlavu, byla jiná, svátečnější a spanilejší. Temné vlasy jí splývaly na ramena a vínek, v kterém se zablýskly smaragdy, dal vyniknout jejímu vysokému, moudrému čelu. Mnich zahlédl v Konstanciiných zřítelnicích světelný odlesk radosti, čím více se Konstancie na učitele usmívala, tím větší rozpačitost vstupovala benediktinovi do očí.

„Ty se, otče, se mnou neraduješ?“ nastrojila dívka lítostivě rty, které se však mohly každým okamžikem rozkmitat smíchem jako motýlí křídla.

„Raduji se, jak bych mohl jinak,“ sklonil kněz hlavu. „Zdá se mi, Konstancie, že Bůh má s tebou vznešené úmysly.“

„A přece bude Markéta císařovnou a já jen vévodkyní,“ zamračila se dívka.

„Princezno,“ napomenul ji Joachim, „tvou mysl, pokud vím, nikdy nezastřela závist!“

Dívka mávla lehkovážně rukou. Poslala služebné kvapně za dveře. Kněz stál a čekal. Tušil, na co se ho bude princezna ptát.

„Znáš, otče, švábského vévodu?“ položila Konstancie nedočkavě otázku.

„Slyšel jsem o něm.“

„Co jsi slyšel?“

„Vede s císařem křižáky do Svaté země. Je vojenským zástupcem svého otce.“

Více neřekl, mlčel, neboť věděl, že zažehl v dívce nebezpečný plamen. Princezna zatleskala rukama, chtěla se otočit tanečním pohybem, zlatohlav byl těžký, musila zůstat stát, smála se přitom klokotně jako jarní bystřina. „Moje přání se vyplnilo. Přicházejí k nám osvoboditelé Božího hrobu a jeden z nich, rytíř z nejvznešenějších, se sklání k uherské princezně!“

„Jsi královská dcera,“ připomněl kněz. „Neznamenáš o nic méně než vévoda!“

„Je to jistě znamenitý hrdina,“ namítla dívka. „Přivolala jsem ho touhou, když jsem stávala na cimbuří. Dunaj se k nám valil, byl prázdný a nelítostný, jeho vlny se jednou rozhněvaly povodní, řeka nás chtěla poděsit a nakonec se na ní zjevily plachetnice. Nesly na přídi kříž a na palubě vznešené muže se zásnubním poselstvím.“

„Učil jsem tě snění a touze, teď se ukazuje ovoce,“ posteskl si kněz.

„Nepřeješ mi té pocty?“ otázala se dotčeně.

„Dojde-li k zásnubu, princezno,“ připomněl, „opustíš otcovský hrad a musíš na německý Štaufen. Je to hnízdo bůhvíjak daleko, budeš toužit po Ostřihomu. Všecky princezny ztratí v mládí domov, aby si osvojily u dvora nastávajícího manžela jeho mrav.“

„Budu snachou velikého císaře,“ zaplesala.

Sklopil oči. Nesnesl tolik důvěřivého jasu. V té chvíli už znal kořeny vlastní bázně. Byl to stín císaře Barbarossy, náčelníka štaufského rodu, o jehož dravé a surové rozpínavosti slyšel v letech studií v Římě.

Divoké jízdy princezny Markéty znali rybáři na Hronu i na Dunaji, někdy vjela královská dcera s koněm do schnoucích sítí a trhala jim je. Sotva zpozorovali kupci u Kakathváru její družinu, uklízeli spěšně kotce, neboť zběsilé smečce nebylo zatěžko rozmetat zboží koňskými kopyty.

Markéta se dověděla o sestřiných zásnubách od komorných, zbrojnoši taverníka Görgyho to vyžvanili děvečkám, aby si získali jejich přízeň. Princezna se zavřela v komnatě, postavila se k otevřenému oknu, kudy bylo vidět na cestu z letohrádku k dunajskému přívozu. Čekala, zalykala se příkořím, jaká je to spravedlnost, aby mladší Konstancie odešla z královského domu dřív nežli ona, budoucí manželka řeckého císaře! Aby domácí slípka, která zná jen zbožné vzdychání a žalmy, zasedla mezi římského císaře a jeho syna a naplnil se její pošetilý sen o vznešených rytířích se znamením kříže!

Markéta sledovala obezřetně cestu, spolčila se prchlivě s hněvem. Když se začala dusit jako v krunýři, otevřela slzami vězení, pláč jí škubal tvářemi. Nechala slzy stékat, neutírala je, to otec král je vinen, jenom on a jeho neřestná milostnice! Markéta slyšela kdysi slovo „neřestná“ a líbilo se jí víc než vlastní krása v zrcadle. Neřestná Margit ovlivnila krále, aby překazil princezně Markétě sňatek, macecha se mstí za neúctu ke svému majestátu!

Princezna spatřila průvod vycházející z bran Kakathváru. Mířil podél Dunaje k převozníkově chatrči. Kolem cesty se natlačili zvědavci, trhovci nechali prodeje a kynuli uctivě rukou. Bylo vidět, jak rybáři smekají šišaté klobouky zhotovené z rákosí a ženské s děcky, jak si strkají překvapením prsty do úst. Markéta poznala taverníka na ryzáku, po jeho boku mezi bílými koňmi seděla v nosítkách princezna Konstancie.

Žárlivost je svárlivý návštěvník, oční bělmo se zaleje krví. Markéta odskočila od okna, vmžiku se octla na schodech, bouřila na společnice a na panoše, štolbové pobíhali ve stájích. „Kam, naše velitelko? Kam, na kterou stranu?“

Zvedl se dusot, jako by někdo přepadl Kakathvár, padací most duněl, vrátný se dosud nevzpamatoval z podívané na skvostnou družinu, v níž jela princezna Konstancie s taverníkem. Teď se však hnal příval a rojili se ďábli, honem musil vrátný se svými oděnci odskočit, aby ho koně nepřitiskli ke zdi. Sám běs žene tu smečku, to jsou rozmařilosti královské dcery!

U přívozu dohnala princeznina družina taverníkovo poselstvo. Markéta uviděla Konstancii ve zlatohlavu, poznala ji v hloučku oděnců a zvědavců na první pohled a její srdce znovu posedla zloba.

Zarazila prudce koně, div nepřepadla přes jeho šíji, ostatní jezdci učinili totéž. Zvedl se mrak prachu a hlíny, lidé poplašeně uhýbali. U břehu zakotvila pramice, vcházeli na ni taverníkovi koně a jeho zbrojní pacholci. Görgy sám pomáhal princezně dvorně z nosítek.

Konstancie zbledla a mimoděk se zachytila taverníka. Uslyšela vysoký, výsměšný hlas princezny Markéty, která se strojenou vážností rozkazovala svým lidem: „Všechno ze sedel a do prachu země! Pozdravte švábskou vévodkyni, snachu velikého římského císaře!“

Zavládl zmatek. Jezdci se obraceli po princezně Markétě, zdali to není zase její rozmar. Váhali, nakonec přec jenom z koní slezli. Markéta se hněvivě rozhlédla po divácích. „Co je s vámi, nechám vás zmrskat, volejte slávu nevěstě vévody Friedricha, cožpak se ve vás zaškrtil hlas?“ Markéta vhodila uzdu panošovi, chtěla se přiblížit ke Konstancii. „I já, sestřičko, přicházím s blahopřáním, jsi spanilá jako horská růže, která kvete na kovačských stráních, dožiješ se sňatku dřív nežli já! Nezávidím, zasloužíš si toho, neboť více miluješ královského otce a dovedlas ho omámit lichotkami!“

Princezna hleděla přivřenými víčky na Konstancii. Mladší princezna se zapotácela. Markétiny kroky se přibližovaly víc a více. Taverník Görgy vykročil, oči mu planuly spravedlivým hněvem.

„Zpátky, princezno,“ zahřměl, „za tento skutek se budeš odpovídat královské Milosti!“

Markéta pohrdavě změřila velmože, chvíli ho pozorovala. Pojednou se jí zkřivila tvář, z úst jí vyrazil nepřirozený vzlykot. Zavolala na štolbu, aby jí přivedl koně a svým lidem podrážděně pokynula, aby vyskočili na koně.

Králův služebník zapínal Bélovi III. drahocennou tuniku s meandrovými vzory, věšel mu na krk zlatý řetěz, v jehož pouzdře spočívaly ostatky svatého Štěpána krále, a tu se rozhrnul závěs, kryjící vchod do králových soukromých komnat. Mezi těžkým suknem jako mladá šelma proklouzl korunní princ Emerich. Uklonil se, v očích neměl ani stín pokory a úcty, ba ani omluvy.

Otec právě v duchu hovořil s poselstvem císaře Barbarossy, které čekalo v nejhonosnější síni, rozvíjel řečnický i diplomatický um, když mu vnikl do myšlenkového přediva nevítaný host.

„Co chceš?“ ptal se přísně a zcela nekrálovsky, jeho pohled byl hněvivý. „I na tebe se, synu, vztahuje zákaz vyrušovat vladaře bez předchozího ohlášení.“

„Vím, Milosti. Jsou záležitosti, které nesnesou odkladu.“

„Snad nebylo napadeno naše království cizím vojskem?“ zeptal se král štiplavě.

„Žertuješ, otče. Stala se daleko horší věc!“

„Zdržuješ mě, ačkoli jsi mohl poznat, že mne služebník obléká k slavnostnímu řízení,“ řekl král netrpělivě.

„Není to vojsko,“ chytil se princ otcovy myšlenky. „Je to však císař Barbarossa a jeho syn. A tito dva znamenají víc než stotisícová křižácká armáda!“

„Nepřestřeluješ?“ zeptal se král. „Nebo snad už víš o poselstvu?“

„Vím,“ přisvědčil kralevic. „Všechno vím. Hovořil jsem s taverníkem, když jel pro Konstancii na Kakathvár.“

Král pozorně rovnal řetěz na prsou. Sloužící před něho postavil zrcadlo. Řekl nevlídně: „To je hrůza! U nás mají i stěny uši. Synovi se snad otcovo počínání nelíbí?“

„Ne. Myslím, že by s takovým činem nesouhlasila ani zesnulá královna.“

Král se popuzeně obrátil. „Nech mrtvou na pokoji! Ty sám máš nejmenší právo soudit mé skutky.“

Kralevic se chvěl. „Otče,“ zvolal. „Ty můžeš obrátit poselstvo s nepořízenou.“

„Jsi šílený nebo sentimentální. Přesto pochybuji, že mluvíš v zájmu princezny Konstancie.“ Král už stál upjatě.

„Opravdu ne kvůli sestře,“ doznával Emerich. „Ale v zájmu země, ve které jsi vladařem.“

„Jak dojemná starostlivost,“ vysmíval se Béla III. „Nevěděl jsem, že ti leží tak na srdci osud království.“

„Nasadíš, Milosti, do této země hnízdo supů. A přitom jsi ty sám přede mnou několikrát zdůrazňoval, jak si na tom zakládáš, že nejsi vazalem římské říše!“

„Nejsem a nebudu jím, ani když zasnoubím Konstancii švábskému vévodovi,“ pronesl král sebevědomě. „A nebudu závislý ani na Byzancii, když provdám Markétu za císaře Izáka! Ostatně, čas kvapí a ty mě zdržuješ. Až budeš králem, rozhodneš si po svém!“

„Neodmršťuj mě, otče,“ nedal se odradit Emerich. „Jsi křesťanský panovník a Friedrich Barbarossa je licoměrník, vrah nevinných lidí. Jeho syn Jindřich plenil před nedávnem papežovo území!“

„Ty sám jsi nezabránil, aby bratr Ondřej zavraždil nevinného člověka,“ připomněl král Béla varovně. „Vím, kdo je římský císař. Nebudeš mě poučovat. Znám i jeho spolky s papeži. Jsi ještě příliš nezkušený, abys prohlédl složitost vladařských záměrů.“

„A přece jsem rozpoznal nebezpečí,“ dorážel Emerich. „Kdežto ty je nechceš vidět.“

Král Béla odstrčil zrcadlo a zvedl rozhazovačně ruku: „Odejdi! Příliš dlouho mluvíš a já se zaneprázdňuji. Mám své královské povinnosti.“ Emerich zbledl. „Ty tedy uskutečníš Konstanciiny zásnuby s císařským synem?“

„Už jsem rozhodnut,“ odpověděl král.

„Pak věz,“ vykřikl Emerich výhrůžně, „až povedu uherské oděnce do Svaté země, budu mít příležitost změřit se svým nastávajícím svakem síly! Ať se má na pozoru!“

Král prošel důstojně síní. Prohlížel si zálibně královský šat, pak řekl spíše pro sebe: „Ani prstem nehneš. Neopovážíš se. Zbavil bych tě nástupnictví a o svém činu bys měl pak možnost dumat ve věži některého z mých hradů.“

Když osaměli, přistoupil král ke Konstancii. Upřeně na ni hleděl, poznala, že je vážný a soustředěný, čekala na slova, která rozhodnou o jejím příštím životě. Prvotní bázeň vystřídal slavnostní pocit. „Konstancie,“ řekl král Béla zvolna. Měl zastřený hlas. „Sdělil ti taverník Jánoš Görgy, proč jsem tě dal povolat z Kakathváru?“

„Ano,“ odpověděla tiše.

„Jistě tušíš, že jde o závažnou záležitost.“

„Vím.“

„Nechci,“ teď král Béla položil obě ruce dívce na ramena, „aby ses slepě podrobovala mé vůli.“

„Co chceš, abych udělala?“

Královou tváří proběhl rozpačitý úsměv. Ale jen na okamžik. Ihned vyhlížel Béla III. opět vznešeně a důstojně. „Jsi z mých dětí nejklidnější a nejzdvořilejší. Zasloužíš si, abych s tebou hovořil otevřeně. Markéta se provdá za byzantského císaře. O tvou ruku požádal pro svého syna císař Friedrich Barbarossa. Často jsem válčil s Byzancií. Teď boj dozajista odpadne. Uherské království bude oběma sňatky zaštítěno. Velmi bych si proto přál, kdyby ses i v srdci rozhodla pro švábského vévodu.“

Odpověděla ihned, hlas se jí nezachvěl: „Od prvního okamžiku jsem se podrobila tvé vůli.“

„Děláš to ráda?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Ano. Nikdy jsem ti neselhala, můj otče.“

Král se mlčky sehnul a políbil princeznu do vlasů. „Jak jsem rád tvému souhlasu. Jsi mé nejmilejší dítě, Konstancie! Bude mi po tobě teskno!“

Pak se odebral Béla III. s dcerou do královské kaple. Šel s nimi taverník Görgy, arcibiskupův sekretář Michal a sakristian hrabě Erdély. Šlechtici otevřeli vchod do královské pokladnice, zatímco sluhové rozžehli svíce. Král nechal průvodce v kapli a vstoupil s Konstancií do chladné komory. Všude tam, kam dopadlo třaslavé světlo, stály u kamenných stěn truhlice pobité železem. Zbrojnoš svítil a musil nadzvednout víka. Zasršely zlaté a stříbrné blesky, paprsky rudé jako krev se křížily se zelenými a modrými. Zjevilo se bohatství nesmírné hodnoty: korunovační klenoty, pouzdra s prsteny a se šperky, blýskavé řetězy, pásy, zbraně posázené drahokamy, zlaté ostruhy, přilby, jehlice a spony. V některých truhlicích ležely svitky stříbra, v jiných mince, z kterých vystupovala záře jako z čarodějného pokladu.

„Toto všechno patří Uherskému království,“ řekl Béla III. Světelný jas, padající na královu drahocennou tuniku, činil z něho bytost, která se oddělila od třpytivé nádhery, ale byla zároveň její součástí.

„Nikdy jsem, otče, tolik krásy neviděla,“ přiznala se Konstancie.

„Je to krása mrtvá,“ odpověděl král, „ale bez ní by bylo těžko pořídit to mnohé, co vidíš kolem sebe. Kvůli lesku zlata teče lidská krev a srdce pukají mstou. Za svit, který vychází z truhlic, můžeš získat celé země, ale také rozdělit pokrevence na smrt. Je to zakleté zlo, které musíš vlastnit, abys měla moc a důstojnost, nikdy však je nesmíš zaměnit za světlé stránky lidské duše.“

Král vyndal z truhlice řetěz z perel a drahokamů. Zavěsil jej dívce na krk. „Měj tento šperk na sobě zejména dnes, kdy se setkáš s císařovým poselstvem. Je tvůj. Náležel nebožce královně Anně od našich zásnub v Konstanci.“

Béla III. podal pak Konstancii obraz ve zlatém rámu, o nic větší než dlaň ruky. „A ještě jednu drahocennou památku přijmi!“ řekl. Z modravé plochy v pozadí vystupoval černohnědý obličej Bohorodice, který byl strnulý a nehybný. Matka Boží nesla v náruči pacholátko, i ono hledělo na svět nedětskýma očima a otáčelo k matce hlavu jako v křeči. „Poceluj obraz,“ vyzval král princeznu. „Na byzantském dvoře jsou přesvědčeni, že obraz maloval sám evangelista Lukáš!“

„Nezasloužím si, otče, tolik lásky a dobroty,“ bránila se Konstancie. Král ji vedl k výklenku, přepaženému železnými dvířky. „Jen si dary ponechej, bezpochyby opustíš první ze sourozenců toto království.“

Odhalil skrýš a z brokátu vyňal královskou korunu.

„Je to koruna praděda Gejzy Prvního,“ sděloval slavnostně. „Už ji neuvidíš, leda bys byla přítomna korunovaci mého nástupce Emericha. Je zhotovena ze zlata a z drahého kamení, které vydaly útroby této země. Jen diadém,“ a král ukázal na šperk, „dostal se do Ostřihomu před sto lety z Byzance. Král Gejza spojil šperk s uherskou korunou. Jednou jsem vám jej už ukazoval.“

Konstancie hleděla se zatajeným dechem na otce.

„Tato koruna tvé čelo neozdobí, má dcero, ale odejdeš-li z otcovského domu, nezapomeň, že pocházíš ze vznešené královské krve.“

Princezna vztáhla k otci ruce. „Požehnej mi, otče, jako král, dříve než vyslovíš před císařovým poselstvem své rozhodnutí!“

Král Béla vzal do rukou svatoštěpánskou korunu, nasadil si ji důstojně na hlavu a položil na hlavu klečící dcery ruce.

Královna Margit čekala netrpělivě na krále Bélu. Dala se obléci do drahocenných šatů, do vlasů jí posadily komorné jednu z perlových čelenek darovaných králem. Kropily ji voňavkami, které vozili kupci v dunajských korábech z Orientu. Královna pak poslala služebné z komnaty a krabatila nemilostivě čelo. V takovém rozpoložení ji nalezl král. Políbil jí ruku, oslnila ho znovu mladistvou svěžestí, sklonil se zamilovaně níž, neboť chtěl přitisknout rty na odhalené rameno. Odsunula ho rukou. „Jsi zlý, králi Bélo, necháš mě tak dlouho samotnou.“

Rozzářil se, věděl, že mrak na královnině čele má stejné trvání jako dubnové přeháňky. Chopil se znovu její ruky a pokrýval její prsty drobnými pocely. „Prosím za prominutí, sladká Margit, zdržel jsem se s Konstancií.“

Margit vysunula obočí. Podlehla zvědavosti, která se nevyhýbá ani královnám. „Už máš trapný okamžik za sebou?“

Hladil jí ruku, hleděl roztouženě jako panoš. Vzpomněl si náhle, že touto svou rukou před chvílí žehnal dceři a že jednal vůbec jinak.

„Mám,“ přisvědčil. „Není to nic příjemného, octnout se s dětmi v podobných okamžicích.“

Margit se tázavě podívala, ale nepromluvila. Vycítila instinktem jako nevlastní matka, že je to záležitost ryze jeho.

„Mám vždy pocit,“ pokračoval král, „že miluji vlastní prospěch víc nežli děti. Zažil jsem to už u Markéty.“

„Každý král musí tak jednat,“ připomněla skoro chladně. Zpozoroval královninu nesrdečnost. „Konstancie je poslušná dcera,“ řekl na obranu.

„Víc nežli Markéta a Ondřej?“

„Ty dva nepřipomínej.“

Usmála se, v očích jí studily chladné jiskry. „Leč i ty dva, můj králi, musíš dostat důstojně přes práh ostřihomského hradu.“

„To musím. Je to nutnost,“ přisvědčil.

„Ano, nutnost.“ opakovala. Nutnost vladařských záměrů, myslila si, ale především povinnost vůči mně, abych se s nimi co nejméně stýkala. Začala se tvářit přívětivě. „Buď ke Konstancii vlídný, řekni vyjednavačům o jitřním daru a zvyš jeho hodnotu.“

Pohleděl pátravě na královnu, ale odvedl řeč jinam. Chtěl se Margit zavděčit. Chvála vycházela z opravdového obdivu. „Na žádném trůně kolemdokola nesedí tak spanilá královna!“ horoval.

Vrátila mu galantnost: „Žádný král není ke své manželce tolik pozorný jako Béla III.“

„Dám ti pořídit ještě skvostnější šat,“ sliboval nadšeně.

„Dej! Potřebuji jej na Konstanciin zásnub. Chci oslnit císaře Friedricha!“

Zahrozil prstem. „Císař Barbarossa je nenasytným ctitelem mladých, krásných žen!“

„Žárlíš?“

„Věřím tvé čestnosti.“

„Aby ses nezklamal! Stejně však jsi král kavalír,“ usmála se.

Béla III. zapomněl na císařovy posly v obřadní síni i na taverníka Görgyho, který měl ohlásit začátek královského jednání. Planul milostným citem, vnímal jen půvaby své Margit, která se překonávala v něžnostech i v požadavcích.

„Chci, můj Bélo,“ žadonila, „aby se konaly zásnuby na Kakathváru. Dáš jej narychlo upravit, aby se stal důstojným místem pro vzácnou návštěvu!“

„Barbarossa je starý vlk, měl bych ho přijmout v polním stanu na louce.“

„Uspořádáš slavnosti, aby poznal bohatství tvé země!“

„Tím spíše ho pak namlsám na bohatství.“

Královna se rozplývala líbezností. „Já sama, králi, mu chci darovat stan s trůnem a jeho synovi drahocennou přikrývku na koně. Už jsem si to promyslila.“

Béla III. byl ohromen královniným požadavkem. Přitom si uvědomil, že zásnuby se týkají především dcery Konstancie, která nedaleko odtud čeká v nepomíjející poslušnosti.

Konstancie se otcově vůli ráda podrobila. Její dívčí duše se přitom naplnila polodětským sněním. Do příjezdu císaře a jeho syna zbývala jen krátká doba. Letohrádek Kakathvár se obrátil spěchem a přípravami naruby, princezna se octla ve vířivém kole. Jednoho dne zašla za řeckým učitelem Simeonem, kterého požádala o příběh. „Chci, moudrý Simeone,“ pravila, „abych v dějích země řeckých předků nalezla vzor pro svého hrdinu.“