Markéta Prášková 

Rozbité světy 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Markéta Prášková, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0924-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-0925-4 (mobi)

Inspirováno mnoha skutečnými příběhy 

Prolog 

12. 1. 1939, Žilina 

Zavěsil sluchátko do vidlice, opřel lokty o stůl a zdrceně složil hlavu do dlaní. Potřeboval přemýšlet. Hledat východiska.

Už několik let se snažil hledat východiska. Zjišťoval, plánoval, zajímal se. Situace se ale, nezávisle na jeho vlivu, neustále zhoršovala. Až dospěla do tohoto bodu.

Stísněný pocit okolo žaludku mu však napovídal, že ještě pořád není tak zle. Tušil, že horší teprve přijde. Temné zlo prozatím vyčkává, ověřuje protivníkovy slabiny, upravuje strategii a shromažďuje sílu k útoku. Velkému. Krvavému!

Na chodbě bouchly dveře a k jeho uším dolehl zvuk spěšných kroků.

Do kanceláře vrazil Boris Bednárik, ani se nenamáhal klepat. Mladíkova bledá tvář prozrazovala vyčerpání, bradu mu porůstalo dvoudenní tmavé strniště.

„Karol!“ přihnal se ke stolu. „Vďakabohu, že som ťa našiel! Musíš odísť zo zeme! Teraz už je to nevyhnutné!“

Věděl to. Z úst jeho přítele a poradce však ta slova zněla osudověji. Všechny ostatní cesty a možnosti definitivně zanikly.

„Už som podnikol potrebné kroky,“ odvětil sklesle.

„Nemecká obluda sťahuje opratu, nebudem čakať, kým ma na nej uškrtí.“

„Možno ešte všetko nemusí skončiť zle, Karol. Len sa teraz niekam načas ukry.“

„Skončí to zle, bude vojna.“ Karel si byl jistý. Vždycky dobře předvídal vývoj událostí. Společenská a mocenská pravidla měla své zákonitosti.

„Židia prídu na rad ako prvý,“ dodal. Ti bohatší, samozřejmě. K nešťastnému osudu německých Židů se teď připojí i Židé žijící už celá staletí na území Československa. I on se mezi nimi před dvaatřiceti lety narodil.

„Už si našiel kupca?“ stáhl Boris čelo.

„Jednám o tom, ešte to chvíľu potrvá,“ zahleděl se na masivní dubový stůl. Nikdy by svou milovanou firmu neprodal, kdyby ho k tomu nedotlačily tak zásadní okolnosti. „Odlietam do Londýna už v piatok ráno, zvyšok mojich záležitostí musí dokončiť Mária. Po predaji firmy uloží peniaze na dohodnuté miesto a opatrne, aby nedošlo k zneužitiu, pošle pokyny mojej rodine. Cítim, že príde doba, kedy sa ocitnú vo veľkom ohrození. Budú potrebovať ľudí, nežidovských dôverníkov, ktorí na nich dohliadnu a pomôžu im.“

„Nenecháš si zisk z firmy poslať do Ameriky?“ zeptal se Boris.

Karel stáhl obočí. „Nejaké peniaze mám a posielanie čohokoľvek kamkoľvek nie je v našich časoch bezpečné. Firmu som vybudoval v Československu a peniaze z nej ostanú tu. Mária zariadi, aby ich dostali moji súrodenci. A tí aby sa potom postarali o mojich rodičov a príbuzných v Čechách.“

„Vie to už tvoja rodina?“

„Skúšal som kontaktovať Maxa, najradšej by som ho vzal za oceán so sebou. Ale čo myslíš?“ rozčileně se zvedl.

„Zase sa niekde túla. Dočerta! Čo okolo seba nevidí žiadne nebezpečenstvo? Necíti zodpovednosť?! Nedá sa na neho spoľahnúť.“

„Je to rabín,“ připomněl chabě Boris a sesunul se do křesla blízko dveří na balkon.

Karel zavrtěl hlavou. „Nikto mu jeho lásku k Bohu neberie. Môže byť tisíckrát rabín, ale svojej voľnomyšlienkárskej povahy sa nezbaví.“

„Helene si tiež volal?“

„Ešte nie. Musím si to premyslieť. Svoju sestru, aj jej rodinu, by som zobral so sebou samozrejme tiež, ale nepôjdu. Je to zložité. Mám v Čechách veľa príbuzných, starajú sa o seba navzájom a chcú držať pri sebe. Mne sa tiež nechce opúšťať ich v takom ťažkom čase.“

„Tvoja sestra bude nešťastná, keď jej to povieš,“ řekl Boris.

„Zavolám jej zajtra. Neviem, čo sa teraz v Prahe deje, a mám o nich starosť. Keď Nemci prídu, Praha bude v najväčšom ohrození. Helena a Stanislav majú malú dcéru…“ pochodoval po kanceláři a nervózně zatínal prsty do dlaní. „Bože! Do akého sveta sa to narodila?!“

„Chceš povedať, aký svet sme jej uchystali my?“

„Je to hrozné, Boris. Čoskoro deti draho zaplatia za chyby svojich otcov a starých otcov. Zlé a nepriateľské miesto k životu sme pre nich pripravili…“

ČÁST I 

1952 

„Kapitalismu je vlastní jedna vada: nerovnoměrné rozdělení bohatství. Socialismu je vlastní naproti tomu jedna ctnost: rovnoměrné rozdělení bídy.“

WINSTON CHURCHILL 

Opatrně jsem vytáhla jehlu ze žíly a krvavou ranku překryla náplastí. Na chvilku jsem ještě na ránu zatlačila palcem.

„Hotovo, paní Havlíčková,“ řekla jsem. Vlasta na mě přes postel staré paní kývala na znamení, že jsem udělala všechno správně.

„Ještě si na ránu tlačte, ať se vám neudělá modřina.“

Stará paní se chytila zdravou rukou za loket a nahmátla náplast.

„Výsledky budou zítra ráno.“

„Děkuji, děvčata.“

„Za chvíli přijde noční směna, my nastoupíme zase zítra,“ dodala jsem, protože paní se zdála po celou dobu příjmu značně rozrušená.

„Dobrou noc,“ pozdravila při odchodu z pokoje Vlasta.

„A teď už musím padat,“ zrychlila na chodbě krok. „Dneska na mě čeká brácha, jedeme večer na návštěvu k tetě.“

V sesterně se sešla denní i noční služba a předávaly se informace. Dorazily jsme právě včas.

Ve všeobecné nemocnici na Karlově náměstí jsem pracovala necelý měsíc. Vlasta mi byla při mém zaučování dobrou rádkyní, to ona mi ostatně o tomhle místě řekla. Byly jsme rády, že nám umožnili pracovat na stejném oddělení.

Vystudované zdravotní sestry měly ve velkých pražských nemocnicích většinou dveře otevřené. Doba vážných a krvavých válečných zranění naštěstí pominula už před několika lety, přesto poptávka po ošetřovatelských silách stoupala ruku v ruce s tím, jak komunisté bezhlavě rušili kláštery a zbavovali životních poslání řady ošetřujících řádových sester.

Po předání služby jsme s Vlastou rychle utíkaly do šaten. Vlasta se smíchem vyprávěla nějakou příhodu se zaběhlým psem, která se jí stala minulý víkend, zatímco jsme se obě převlékaly do několikrát přešívaných skládaných sukní a praním vybledlých halenek. Ti, kdo neměli za Němců ustláno na růžích, na nich většinou neměli ustláno ani za nového režimu. Žili jsme dosud úsporně tak, jak nás to naučila válka.

Na cestě z budovy nás míjel René Zach, mladý nemocniční pomocník s postavou atleta a vášní pro botaniku.

Vlasta po něm už nějakou dobu pokukovala.

„Ahoj René,“ zašvitořila.

„Ahoj,“ pozdravil nás obě a připojil úsměv, s největší pravděpodobností vyslaný hlavně Vlastě.

„Danuško, můžeš na mě počkat venku? Řekni Oskarovi, že už jdu. Hlavně ať se nerozčiluje.“

Přikývla jsem a pokračovala k hlavním dveřím. Za sebou jsem slyšela dvojhlasý smích.

Ani jsem nevěděla, jestli má Vlastin bratr přijít pěšky, nebo přijet autem. Přešla jsem silnici do parku, pod koruny mladých bříz.

„Dančo!“

Otočila jsem se za zvukem svého jména.

Z lavičky se zvedl vysoký světlovlasý mladík. Modré oči mu svítily na dálku a dokonale symetrická tvář vyzařovala kouzlo, které pro mnoho dívek jistě představovalo ohromné pokušení.

„Oskare!“ Kdy jsme se vůbec viděli naposledy? Před několika měsíci? Nebo už to byl rok?

„Vlasta už běží,“ řekla jsem hned v úvodu, ale vypadalo to, že ho to ani moc nezajímá.

Prohlížel si mě se zvláštním zaujetím.

„Dlouho jsem tě neviděl,“ řekl. „Pracuješ tady?“

„Vlasta mi sehnala místo.“

„Tak to je skvělé! Jestli si dobře vzpomínám, vždycky ses chtěla stát sestrou.“

Pocítila jsem nepatrné rozpaky. Je to už nějaký čas, kdy býval Oskar důležitou součástí naší výletové party. Teď mu muselo táhnout na osmadvacet. Měl určitě jiné starosti. Divila jsem se, že si to vůbec pamatoval.

„Co děláš ty?“ Mávl rukou.

„Vyhodili mě z techniky, to asi víš.“ Všichni jsme věděli, jaký to po únoru nabralo s vysokoškolskými studenty obrat. Téměř nikomu z mých přátel nebylo umožněno dostudovat. Přišlo mi to vůči Oskarovi líto. Vždyť byl tak chytrý, přátelský, podnikavý… Nic z toho ale komunisté nebrali jako polehčující okolnost.

„Třeba za pár let…“ chtěla jsem mu dodat naději, kterou jsem ovšem sama necítila. V prvních letech socialismu jsme doufali, že tento režim brzy skončí. Věřili jsme Západu, že nás v tom nenechá. Studená válka mezi Amerikou a Sovětským svazem sice trvala, ale skutečný stav věcí se nezměnil. Žili jsme ve své zemi jako vězňové.

Pokrčil rameny.

„Teď pracuju v železárnách na Kladně. Není to tak špatné, sešlo se nás tam víc podobných jako já, takže máme dobrou patru. A co ty? Stýkáš se ještě s orly?“

„Tu a tam a jen s některými. Jako o orlech už o sobě ale nemluvíme. Organizaci rozpustili před čtyřmi lety, vzpomínáš?“

Pobaveně pohodil hlavou. „Jistě.“

„S Vlastou jsme znovu přešly k názvu Pelikán. Můžeš někdy přijít.“

Usmál se a v očích, výrazných a jasných, mu zasvítilo něco nezvykle něžného. „Děkuji, že mě zveš.“

„To já bych měla poděkovat vám, tobě a ostatním, že jste mě vzali mezi sebe.“ Přišlo mi to najednou všechno tak dávno. Vždyť kolik jsme toho od té doby všichni prožili?

„Skauti, sokolové i orlové vždycky přijímali všechny členy, kteří o to stáli. Ty jsi mezi nás zapadla během jednoho dne. Byla jsi taková mladinká a taková milá…“ Rozesmála jsem se a Oskar se ke mně vzápětí přidal. Nedokázala jsem pochopit, že vůbec něco takového vypustil z úst. Vždyť si mě tehdy sotva všimnul. Byl skoro o osm let starší než já a tehdy celou naši ilegální skupinu vedl.

„Jste slyšet až na druhé straně ulice,“ připojila se k nám Vlasta. „Přišla jsem o něco?“

„Jen si tak povídáme.“ Na tváři Oskarovi pořád hrál úsměv. „Moc se mi tady líbí,“ dodal, aniž ze mě spustil oči. Projelo mnou nepatrné mravenčení. Oskara jsem jako holka neskutečně obdivovala, ale až dnes poprvé se mi zdálo, že proti sobě stojíme jako rovný s rovným. Přepadl mě zvláštní pocit a vůbec ne nepříjemný.

Musela jsem se s Královými ale rychle rozloučit, abych stihla přijíždějící elektriku.

Ve Vodičkově ulici na mě čekala fronta před řeznictvím táhnoucí se podél několika domů. Potraviny se stále nedaly koupit bez potravinových lístků a těch bylo stejně jako jídla velmi málo. Při čekání před obchody lidé často posuzovali, jestli jsou fronty ještě delší než za okupace, nebo zda se jim to snad jen zdá. Potraviny na stolech domácností chyběly a my jsme mívali hlad.

Připravila jsem se na dobrou hodinku strávenou před obchodem.

Z otevřeného okna se ven linul slabý zvuk rádia. Doma jsme ho s tatínkem už neposlouchali tak často jako dřív, protože rozhlasoví hlasatelé neustále opěvovali socialistické časy. Narychlo vzniklé budovatelské písně, jejichž texty mi často přišly jako z jiného světa, chvalozpěvy na nové pořádky ještě podtrhovaly. Kdyby člověk jenom poslouchal rádio a nežil tady, nesnažil se každý den získat aspoň základní živobytí, neviděl nekonečné množství nespravedlností a strachu a bytostně necítil, že se opravdové a niterné lidské hodnoty den za dnem rozpadají na prach, snad by měl pocit, že žije v ráji.

Nicméně až příliš málo věcí tady sedm let po válce s Němci nasvědčovalo, že je skutečně po válce. Řízení země se ujaly jiné vládnoucí skupiny, ale jinak se změnilo jen velmi málo.

Z bytu Hložkových se ozýval družný hovor a smích. Díky skvělému nápadu architekta se dal veliký světlý obývák ještě rozšířit otevřením posuvných dveří a prostor se propojil s jídelnou. Hložkovi měli štěstí, že jim po odsunu Němců přidělili takový byt. Němci ho nicméně před odjezdem stačili celý vyklidit. Vytlačený koberec ukazoval, kde přesně stála jaká skříň, a dokonce tu zůstaly i otlaky od nohou velkého křídla. Všechno Němci odvezli a už se to sem, na původní místo, nikdy nevrátí.

Nakonec jsem ráda souhlasila, že uskutečníme oslavu tatínkových narozenin tady. Náš byt měl sice výhodnou polohu v srdci Prahy, jeho velikost a dispozice však takové události příliš nevyhovovaly. S návrhem přispěchal tátův dlouholetý kamarád Radoslav Hložek a nabídnul tatínkovi vlastní prostory. Znali se už mnoho let. Ve čtyřicátém osmém, kdy tátu propustili od policie, mu Radoslav pomohl sehnat práci u sebe na dráze.

Položila jsem na stůl tác s pečeným masem a očima se setkala s tátovýma.

Usmíval se. V padesáti letech to byl pořád silný muž a i přes šedé vlasy a vrásky kolem očí, nasbírané převážně během válečných let, stále docela pohledný. V obleku, ve kterém se před dvaadvaceti lety ženil a který oblékal jen zřídka, vypadal jako politik nebo televizní hlasatel. Zároveň mi ale hlavou bleskla vzpomínka, že na pohřbu maminky měl oblek úplně jiný. Tehdy táta vážil sotva šedesát kilo.

S ošatkou nakrájeného chleba mi kráčela v patách Drahoslava, manželka pana Hložka. Nikdy nám neváhala nabídnout pomoc. Po válce, když jsme přišli o maminku, nám Hložkovi, sami bezdětní, vypomohli mnohokrát.

Díky krátkým světlým vlasům a elegantnímu líčení vypadala Draha pořád mladistvě. Její béžový kostýmek vkusně doplňovaly boty na klínku, které jsem jeden čas obdivovala za výlohou prodejny Baťa. Draha chodila pěkně oblékaná za všech okolností, móda ji zajímala. Také neměli mnoho peněz, ale ona i tak nejspíš uměla něco ušetřit, ušít, vyměnit a vypadat pořád tak, aby se i se svou zaoblenou postavou přibližovala dámám na obálkách módních časopisů.

S Drahou jsem si tykala. Občas připomínala, že k sobě měly kdysi s mojí maminkou blízko skoro jako sestry. Díky Draze se můj táta a pan Hložek seznámili. To všechno se však událo v dobách, kdy se svět teprve připravoval na druhou světovou válku. Když nás Němci obsadili, bylo mi skoro sedm. Na dobu před tím se příliš nepamatuji.

„Dá si někdo kávu?“ zašvitořila Draha, ve společnosti se chovala jako ryba ve vodě.

Zvedlo se několik rukou.

„Máš to strašně dobrý, Drahuno,“ pochválil uznale Josef Mlynařík, tatínkův kolega z práce. Také druhý kolega, Míla Hřib, přikyvoval.

Draha se zvonivě zasmála. „To jsem ale nedělala já, Josefe. To tady Danuška.“

„Máš to šikovnou dceru,“ obrátil se Josef k tatínkovi.

„Už se může rovnou vdávat.“

Mlynaříková do něj ťukla loktem, že si má podobné osobní poznámky nechat pro sebe, ale on jen pokrčil rameny.

„Však ono to přijde,“ reagoval napůl v žertu a napůl vážně táta. „Možná dřív, než bych si myslel.“

Zvonek ohlásil další pozvané hosty.

Připojila se rodina Chmelíkova. Pan a paní Chmelíkovi bydleli nad námi a jejich dva kluci, Jan a Zdeněk, chodili na střední školu technického typu. Oba byli o několik let mladší než já, ale často jsme se společně zapovídali na chodbě.

Za Chmelíkovými postával starý domovník Antonín Kovář. Opíral se o hůl, rok od roku se nad ni víc skláněl. Proto také jen zřídkakdy vycházel z domu. Nosila jsem mu nákup a on mi za to dával svoje přečtené noviny. Co si pamatuji, noviny kupoval odjakživa rád. Nebývali jsme vždycky přáteli, právě naopak, ale jisté vypjaté chvíle nás před časem hodně sblížily.

„Pojďte dál,“ vyzvala jsem ho a pomohla mu přes práh. V ruce svíral malý balíček v hnědém papíře.

„Jdete akorát včas. Servírujeme maso a budeme nalévat víno.“

V průběhu odpoledne a večera se společnost dobře bavila a dobře se bavil i tatínek. To mě obzvlášť těšilo. Neměli jsme to bez maminky jednoduché.

„Můj švagr Max vždycky říkával: Život je krátký a drobné radosti ho dělají krásným,“ pozvedl další skleničku k přípitku, jazyk zpomalený nezvyklou mírou alkoholu. Jeho přátelé nevypadali kolem desáté večer jinak.

„Ty máš švagra? Kde?“ zahuhlal překvapeně Hřib. Tatínek odložil sklenku.

„Měl jsem dva. Byli to starší bratři mojí manželky. Karel založil na Slovensku úspěšnou textilku, měl asi padesát zaměstnanců,“ vyprávěl tatínek. O Karlovi jsme doma už dlouho nemluvili. „Vyváželi do celé střední Evropy. To víte, židovské a obchodnické kořeny se v něm nezapřely. Za několik let vydělal ranec peněz. Byl tak trochu oporou celé manželčiny rodiny, bohužel ovšem tragicky zahynul,“ nad pravým okem mu vytanula dlouhá vráska. „A Max?“ pokrčil rameny. „Mám jeho poslední adresu odněkud z Jugoslávie, ale už prakticky nejsme v kontaktu, takže ani nevím, jestli tam pořád žije. Já se za ním nepodívám a on za mnou dost obtížně. Max se stal ve třicátém šestém rabínem. Umíte si asi představit, jak se mu za Němců žilo…“

„Odvezli ho do koncentráku?“ zeptal se Hložek.

Tatínek zavrtěl hlavou. „Celou válku se skrýval někde na maďarském venkově.“

„V Jugoslávii se má dobře,“ založil si Josef ruce na hrudi. „Sluní se u moře a nejspíš si užívá peněz zesnulého bratra,“ pronesl v žertu.

Otec zavrtěl hlavou. „Kvůli problémům s dýcháním žije blízko moře, ale dědictví po Karlovi ještě pořád není vyřešené.“

Společnost čekala, co k tomu ještě dodá.

„Ještě jsme si ho nevyzvedli,“ podrbal se táta na bradě.

„Patří Maxovi a Danušce.“

Míla, Josef a Josefova žena rozšířili oči zaujetím.

„Jak jako nevyzvedli?“ chytl Míla tátu za rukáv. Tváře měl zarudlé požitým alkoholem.

„Nevíme, kde Karlovo dědictví najít,“ táta o tom mluvil, jako kdyby o nic nešlo. A ono taky pravděpodobně opravdu o nic nešlo.

„Počkej, vážně?! To se peníze z jeho továrny jenom tak ztratily? Někdo je přece musí mít…“

„Možná,“ pokrčil otec rameny. „Anebo je to jen taková rodinná fáma. Karel mohl vzít peníze z prodeje firmy s sebou, když se snažil před začátkem okupace emigrovat do Ameriky.“

O podivném dědictví naší rodiny jsme doma často nemluvili, přidávali jsme to spíš jenom k dobrému, když se hovory stáčely k útrapám válečných let. Předpokládali jsme, že si vzal Karel svoje jmění do Ameriky. Nebo ho někde ukryl, ale potom co přišel při havárii letadla o život, nestihl už Maxovi ani mojí matce úkryt sdělit. Přestože se o to ještě před odletem pokoušel. Existovaly totiž jisté indicie, jen zůstaly nepřesné nebo neúplné, a pro nás tudíž celou tu dobu nesrozumitelné.

Během okupace měla naše rodina dost svých vlastních potíží a strýček Max si také nežil nejlépe. Naposledy jsem ho viděla v srpnu roku 1945, když přijel do Prahy na maminčin pohřeb. Mluvili s tatínkem o Karlových penězích, ale co si pamatuji, odložili tu záležitost na později. Prý až se všichni zdravotně zotaví z válečných let a hlavně z maminčiny smrti, potom že se ohledně Karlova dědictví zkusí blíž poradit. Dosud však zůstalo jenom u slov. Co se nestihlo do roku 1948, kdy se ještě dalo volně cestovat po Evropě, později znamenalo svízelné překážky.

Max měl odjakživa poněkud divokého ducha, rád se stěhoval z místa na místo, ze země do země. Teď žil tedy pravděpodobně na jihu Evropy.

„Máme tu ještě trochu masa. Kdo si dá?“ odklonila jsem záměrně téma našich rodinných záležitostí jinam. Draha se malinko zamračila. I ji, stejně jako všechny ostatní, vyprávění o mých dvou tajuplných strýcích zaujalo.

Vždyť i pro mě samotnou to byli hrdinové obestřeni aurou židovských tajemství.

V následujícím týdnu se život vrátil do zajetých kolejí. Oslava, na kterou jsme se připravovali několik týdnů, a šetřili na ni několik měsíců, se vydařila a tatínek tak radostně vstoupil do šesté dekády života.

V sobotu jsem se s ním vydala na pravidelnou návštěvu židovského hřbitova.

Tady, pod kamenným náhrobkem, odpočívala moje maminka. Postáli jsme u jejího hrobu a každý sám jsme si ji zhmotnili ve vzpomínkách, jak jsme si ji pamatovali. Drobnou, usměvavou, pracovitou, s teplem v očích a vřelou náručí.

Na židovských hřbitovech není zvykem dávat na hroby květiny, nýbrž kameny. Mají vyjadřovat přijetí konečnosti a smrti, slzy i srdce ztvrdlé na kámen. Položili jsme tedy s tátou na hrob každý jeden kámen a doplnili jimi všechny další kameny, které jsme sem za ty roky nanosili. Pronesli jsme tichou prosbu kamsi nahoru do oblak nebo do věčnosti a pomalu odcházeli.

Často jsem se z práce vracela později než táta a nacházela ho v houpacím křesle pod oknem, s poniklovanými brýlemi na očích a s knihou v dlaních.

„Co čteš?“ zeptala jsem se ve středu večer.

Vždycky miloval knihy. Vlastnili jsme natolik rozsáhlou knihovnu, že si k nám chodili půjčovat knížky i sousedi a známí.

„Marca Pola.“ Četl ji už několikrát.

Na stole ležel atlas světa a soubor starých map Evropy.

Nakrčila jsem čelo.

„Co ten atlas?“

Zaklapl knihu a jemně přejel dlaní po pevné obálce atlasu.

„Jako malý jsem toužil cestovat. Pořád jsem tak nějak čekal, až mi to život umožní,“ řekl. „Čím jsem starší, tím víc chápu, že mi to život už neumožní. Mně ne. Věřila bys mi, že jsem byl nejdál v rakouském Mauthausenu?“

Věřila. Já jsem nebyla ani tam. Naštěstí.

„Ten atlas a mapy prosím tě zase schovej,“ řekla jsem. Celé roky jsme doma využívali tajnou skrýš na dokumenty a všechno, co leželo na stole, patřilo právě tam. Vlastnit mapy světa, turistické, nebo dokonce speciální vojenské, budilo podezření. Když je StB u někoho našla, ihned vše zabavovala a vlastníky obviňovala z přípravy k emigraci.

„Nemysli si, že bych chtěl žít jinde,“ obrátil se ke mně.

„Na stará kolena mi už stačí jenom ten atlas. Už bych ani nikam jet nemohl. Mám rád tuhle zemi, mám rád Prahu, je to nejkrásnější město na světě… Jenom ty dějiny se tady pořád tak šíleně valí a drtí nás jako mlýnská kola. Narodili jsme se ve špatné době…“

Povzdechla jsem si. Co jsem mu měla říct, abych ho potěšila? Měl pravdu.

A všichni jsme to věděli.

„Co děláš dneska večer?“ ptala se Vlasta brzy po ránu, když jsme se v šatně připravovaly na směnu.

„Nic zvláštního. Máš nějaké plány?“

Potutelně se usmála. „Mám. Já jsem je ale nevymyslela. To Oskar. Kdyby se nám prý chtělo, zve nás obě do kina.“

„Opravdu?“ neubránila jsem se pousmání. Oskara jsem vždycky ráda viděla. „Máte mezi sebou tak hezký vztah.“

Vlasta vyprskla smíchy.

„Ty jsi vážně naivka,“ přetáhla si přes hlavu ošetřovatelskou uniformu. „Myslíš si snad, že nás zve do kina kvůli mně?“ stáhla jsem svoji uniformu z ramínka. „Líbíš se mu, to je úplně jasné!“ dodala.

„Prosím tě, nepřeháněj! Nedokážu ani spočítat, kolikrát jsem už od tebe něco podobného slyšela.“

„To asi proto, že se zkrátka klukům líbíš. Ale víš co? Jsem ráda. Oskar dlouho chodil s tou příšernou nafoukanou Alenou, nakonec se ale díkybohu rozešli. Tebe bych měla mnohem radši…“

Pak ji něco napadlo a oči se jí rozšířily zcela novým poznáním. „To bychom mohly být švagrové! Dovedeš si to představit?! Staly by se z nás sestry! Rodina!“

Zavěšeny jedna do druhé jsme na chodbě srovnaly krok a s hlavami nakloněnými k sobě pokračovaly ve spikleneckém švitoření.

„S Oskarem jsme kamarádi,“ snažila jsem se ji zarazit. Věděla jsem, jakým směrem se její úvahy ubírají, ale ona měla v tomto ohledu vždycky velkou fantazii.

„Tobě se můj bratr nezdá hezký?“

Oskar měl doslova krásnou tvář a jeho odvaha a čestnost mi dost imponovaly.

„Byl pro mě vždycky nedostižný,“ přiznala jsem nahlas. „Starší, moudřejší. Skoro bezchybný. Vždycky jsem ho obdivovala…“

„To je dobrý základ… Takže půjdeš?“

„Nevím.“

Samozřejmě že půjdu. Oskarovo pozvání bych nikdy neodmítla.

Když jsem doma tuto skutečnost sdělila tátovi, trochu se zamračil.

„Víš, Danuško,“ podrbal se na bradě, „raději bych toho chlapce nejdřív osobně poznal. Nemůžeš chodit do kina s kdekým. Žijeme v nebezpečných časech. Hrdinové odešli a zrádci přetrvali…“

„Tati, prosím tě,“ zapínala jsem si krátký kabátek a rozhlížela se, kam jsem si odložila hřeben. „Oskar není žádný zrádce. Je to Vlastin bratr a chodil do Orla. Známe se dlouho.“ Sáhla jsem po drobné sponce do vlasů.

„Jestli tě to uklidní, kvůli kádrovému profilu ho vyhodili z vysoké. Pracuje v nějaké továrně.“

To tátu zjevně uklidnilo. Jestliže se Oskar nelíbí soudruhům, tátovi se líbit bude.

Film Velké dobrodružství přilákal do kina především mladší lidi a zakrátko se zaplnila téměř všechna sedadla. Líbil se mi od prvního okamžiku, doslova mě očaroval. Vyprávěl životní pouť cestovatele Emila Holuba napříč Afrikou. Zajímal mě každý obraz a každý záběr kamery, protože Afrika pro nás znamenala cizí, daleký a nedosažitelný svět. Sice jsem musela občas přetrpět dialogy, které zcela přímočaře stavěly Západ do černého a Východ do bílého světla, ale tak se to už zkrátka v našich filmech dělalo.

Vlastin bratr seděl vedle mě a celou dobu se nepokrytě bavil mým nadšením.

„Díky, Oskare,“ otočila jsem se k němu po skončení.

„Moc se mi to líbilo.“

Věnoval mi tak nezvyklý úsměv, až mnou projelo horko.

„To jsem rád. Váhal jsem, jestli nevybrat radši Anděla na horách.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vybral jsi dobře.“

„Zvedejte se, vy dva,“ popohnala nás Vlasta z druhé strany. „Nebo uvízneme ve frontě na kabáty do půlnoci.“

Oskar na nás čekal před nemocnicí ještě dvakrát. Poprvé nás pozval do cukrárny a potom do Národního muzea.

„Příště se mnou nepočítej, brácha,“ upozornila Vlasta, když mě oba večer doprovázeli domů. „Už jsem tady trochu navíc,“ neznělo to rozmrzele ani naštvaně. Spíš jako pouhé konstatování.

Oskar se nepatrně ušklíbl, ale mlčel. Jejich rozhovor dál pokračoval beze slov, ovšem zdálo se, že si rozumí.

„Byla bys tak hodná, Danielko, a šla bys se mnou v neděli do kavárny?“ upřel na mě hluboké modré oči. Cítila jsem z něj nervozitu, ale působila přirozeně a upřímně. Těmi slovy mi říkal, že by se mnou od této chvíle chtěl chodit ven sám. Věděla jsem, že se mu líbím, to žena pozná. Těšilo mě to a lichotilo mi to.

„Ráda.“

Po několika dalších schůzkách jsme se, právě tady před naším domem, poprvé políbili. Oskar se ke mně choval mile a s veškerou úctou.

V listopadu jsem ho představila tátovi. Pozvala jsem ho v neděli na oběd, a jelikož si s tátou padli do oka, zůstal u nás Oskar až do večera.

Tehdy se tatínek rozvyprávěl o Mauthausenu, německé káznici pro politické vězně. Trochu jsem se divila, o těchto neskonale hrůzných zážitcích nemluvil skoro nikdy. Alespoň ne přede mnou. Oskara to však zajímalo, a tak táta ze svých zásad trochu upustil.

Popisoval, jak museli snášet zrůdné praktiky věznitelů a natolik těžkou práci v kamenolomu, že ji většina jeho spoluvězňů nevydržela. Hluboko pod pevností se kolem dokola táhly rozsáhlé granitové lomy. Skály se trhaly dynamitem a vězňové pak museli vléct na zádech obrovské těžké kusy kamene až nahoru na pracoviště. Táta prý ještě dnes před očima vidí sto osmdesát nechvalně proslulých, do skály vytesaných schodů. Vězni se jich k smrti báli, nikdo si nemohl být jistý, jestli výstup nahoru přežije. Sadističtí dozorci se bavili tím, že když se odsouzený z posledních sil došplhal na poslední schod, kopli do něj a vězeň se i s kvádrem na zádech zřítil do hlubin. Podle táty tam tak musely zahynout tisíce lidí. Kromě toho bachaři vězně stříleli, věšeli, naháněli do ostnatých drátů nabitých elektřinou, usmrcovali je petrolejovými injekcemi nebo na nich prováděli pseudolékařské pokusy, během mrazů je polévali vodou, štvali na ně psy a vraždili je hladem.

Zatímco Oskar tátovi obdivně visel na rtech, mně se tátovo vyprávění poslouchalo těžko. Stačilo málo a nikdy by se z Mauthausenu nevrátil.

„Líbí se mi, Danuško,“ konstatoval otec po Oskarově odchodu. „Moc se mi líbí.“

Měl dobrý odhad na lidi.

„Bála jsem se, abyste nesklouzli k politice, a vy jste se k ní nejen vrhli, ale úplně jste se jí opájeli,“ pošťuchovala jsem ho. Mluvili o ní ihned, co opustili téma nacistů.

„Musíš mi to odpustit, Danuško,“ políbil mě do vlasů.

„Jen málokdy se setkávám s lidmi, kteří mají podobné politické názory jako já a kterým to taky natolik myslí, že se od nich dozvím i něco nového. Jestli nás někdo dokáže z téhle socialistické šlamastiky zachránit, pak jen mladá generace.“

„Hlavně ho k ničemu nenaváděj, tati, Oskar není žádný zbojník.“

„Ale mohl by být.“

Při podobných slovech mi vždycky začalo být těžko. S režimem se bojovat nedalo. Těch, kteří to zkusili, už ležely na popravištích celé hromady. A ostatní, více šťastní odvážlivci, dřepěli ve vězení nebo dřeli v pracovních lágrech.

Na jaře jsem s Oskarem trávila většinu volného času. Otec náš vztah podporoval a Vlasta se už třásla nedočkavostí, až se staneme „sestrami“.

V březnu, po smrti Stalina a Gottwalda, jsme s tátou, Oskarem a ostatními kamarády ze starého oddílu zažívali něco podobného euforii. Věřili jsme, že se Československu konečně blýská na lepší časy.

Vlasta se ujala role vedoucí a snažila se dát naši starou partu víc dohromady. Podnikli jsme několik společných výletů, na Tetín, na Zbraslav, do Staré Boleslavi. Připadali jsme si jako kdysi, šťastní a spokojení mezi svými přáteli.

Na konci dubna mě Oskar požádal o ruku. Samozřejmě šlo o přirozený krok, všichni na něj ostatně čekali a Oskar patrně nejvíc. Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem nevěděla, že ta nabídka přijde.

Přesto jsem nedokázala hned odpovědět. Nohy se mi roztřásly a jen stěží jsem lapala po dechu. Oskara jsem si mimořádně oblíbila, vždycky jsem ho vnímala jako dokonalého člověka, ale… zkrátka jsem se nedokázala zbavit pochybností.

Za necelý měsíc jsem měla oslavit jednadvacáté narozeniny. Zatímco moje vrstevnice už pyšně vozily po ulicích kočárky, já jsem se necítila připravená.

„Já… prosím, Oskare,“ zajíkla jsem se, „dej mi ještě chvíli času…“

Zklamání na jeho tváři se nedalo přehlédnout, mojí prosbě ale vyhověl.

Často jsem o manželství s Oskarem přemýšlela a snad se na něj i v myšlenkách a úvahách připravovala. Skládala jsem si k sobě všechna pro a proti a pro vyšlo vždycky vítězně. A tak jsem se jednoho večera rozhodla.

„Ano,“ svolila jsem na konci května, kdy zrovna všechno kvetlo, vzduch voněl jarem a celkově snad život dostával jasnější barvy.

„Ach bože, Danielko,“ vyslovil moje jméno tak důvěrně. Přitáhl si mě k sobě a sevřel mě v náručí. Opřela jsem mu hlavu o rameno a ruce mu omotala kolem pasu. V tu chvíli jsem si byla jistá, že jsem se rozhodla správně a že svého rozhodnutí nebudu nikdy litovat.

„Zasnoubili jsme se,“ oznámila jsem tátovi hned ve dveřích, pevně jsem svírala Oskarovu ruku.

Tátovi se úplně projasnila tvář a všechny vrásky kolem očí se mu dočista rozplynuly. „Děti,“ řekl jen a potom nás oba políbil. „Mám z vás takovou radost!“

V rohu tiše hrálo rádio. Začala jsem připravovat čočkovici, která sice nepředstavovala slavnostní zásnubní večeři, ale měla nás po celém odpoledni venku trochu zasytit.

„Takže kdy bude ta veselka?“ radoval se otec jako malý kluk.

Oskar si sedl do druhého křesla a svetr přehodil přes opěradlo: „Říkali jsme si v září nebo v říjnu. Až skončí největší vedra,“ odpověděl za nás za oba.

Vytáhla jsem ze skřínky sůl a česnek. Táta s Oskarem mluvili o detailech svatby a já si představovala, jak o tom zítra povím Vlastě. Musím se s Oskarem domluvit, aby tohle překvapení nechal na mně. V duchu jsem viděla, jak bude Vlasta skákat radostí.

„Tati, prosím tě, zesilte to…“ najednou mě zaujalo hlášení v rozhlase. Oba muži okamžitě ztichli a kuchyní se rozlehl hlas hlasatele.

Poslouchali jsme napjatě, a než hlasatelova slova skončila, všichni jsme znatelně pobledli.

„Měnová reforma?“ hlesl otec.

„Věřil jsem, že k ní nedojde,“ řekl Oskar. „Slibovali nám to…“

„Jenže oni nám toho už slibovali tolik!“ mračil se táta a zatínal pěsti zlostí. „A nedodrželi nic!“

„Co to znamená?“ stála jsem u rádia s česnekem v ruce.

„Že od zítřka naše peníze nebudou platit,“ shrnul táta. Stiskl silně čelist, což dělal vždycky, když se přemáhal, aby nezačal hrubě nadávat. „Je mi to líto, holčičko. Nemáme moc peněz, takže o moc nepřijdeme, ale na svatbu a na něco do začátku jsem ti šetřil. Přál jsem si, abys neměla nedostatek.“

„S tím si nedělej starosti, tati,“ snažila jsem se ho uklidnit. Vypadal v tu chvíli jako hromádka neštěstí.

„Svatba může být skromná, ještě jsme ani nic nenaplánovali. Můžeme ji třeba i odložit. Není ještě brzo dělat nějaké závěry? Počkáme pár dní a uvidíme, co to přinese.“

Měnové reformy se národ s hrůzou obával celé jaro, avšak vedení státu nás opakovaně ujišťovalo, že k ní nedojde. Na všechny naše známé a na naprostou většinu československého obyvatelstva měla zdrcující dopad.

Kromě zrušení otravného přídělového systému na jedné straně přestaly na druhé straně platit veškeré naše bankovky. Od 1. června byly vypsány nové kurzy, 1 nová koruna za 50 starých. Museli jsme státu odevzdat téměř veškeré, často celoživotní, úspory. A já jsem tím přišla o věno.

Tolik pláče a naříkání se neslo mezi lidmi, tolik demonstrací a stávek! Nic však nepomohlo. Reforma byla připravovaná tajně pod dohledem Sovětů a peníze předem natištěné na území Sovětského svazu.

Oskar se rozčiloval, neboť i jemu a jeho rodině reforma přinesla ztrátu veškerých finančních úspor.

Ještě hůř dopadli Hložkovi. Původní velký byt po Němcích nedávno prodali a koupili jen malý byt pro dva. Z prodeje jim zůstala hromada peněz, a než se rozhodli, co s nimi udělají, stát rozhodl za ně. Zbyl jim jenom malý byt a prakticky nic dalšího.

Tatínek za nimi v tom období často chodil, protože Draha prý pořád hořce plakala a Radek neměl daleko k tomu, aby se dal na pití.

Na konci června jsem se dozvěděla, že se k nám na návštěvu chystá strýček Max. Překvapilo mě to, ale samozřejmě jsem měla velkou radost. Chtěla jsem se hned pustit do velkého úklidu a připravit Maxovi pokoj.

„Nebude spát u nás, Danuško,“ zarazil mě táta.

„Ne?“

„Hodlá přijet jen na několik nocí a zůstane prý v hotelu. Ví moc dobře, co se děje v Československu, a nechce nás svojí přítomností ohrožovat nebo omezovat. Jeho cesta podléhá mnoha různým povolením, oficiálně do Prahy jede kvůli potížím s hrobem a ostatky svých rodičů. Což je samozřejmě jen vymyšlená zástěrka.“

Jenom jsem kývla. Strýček Max byl čistokrevný Žid, navíc rabín. Němci takové jako on nesnášeli a posílali je na smrt do koncentračních táborů. A komunisté je nesnášejí úplně stejně. Dnes se ale všechno o všech ví, společnost špicluje a donáší na sebe navzájem. Maxova návštěva by opravdu mohla vzbudit rozruch a otázky.

Během června jsem chodila do práce a táta také, a tudíž jsme začali šetřit znovu. Ostatně uměli jsme žít úsporně. Život nás tomu naučil.

Dál jsem se vídala s Oskarem i Vlastou a těšila se na Maxovu návštěvu.

Napsal tatínkovi, že do Prahy přijede 2. července a ubytuje se v hotelu v centru Prahy.

„Hned večer ho tam navštívím,“ dodal tatínek. „Trochu si popovídáme a domluvíme se, kdy a jak se sejdeme všichni společně. Rád bych mu představil i Oskara.“

V pátek odpoledne si tatínek oblékl čistou košili a tmavé sako a vyrazil na Václavské náměstí do hotelu Evropa.

Zůstala jsem doma sama. Také bych chtěla strýčka pozdravit, ale musela jsem se smířit, že k tomu dojde později, možná v sobotu.

Po očku jsem sledovala, jak se černé ručičky na hodinách pomalu šinou kupředu. Mezitím jsem listovala knihou, kterou mi táta doporučil. Měla už zohýbané rohy a ohmatané okraje, černý název na světlém přebalu ale zůstal dosud jasný. Největší z pierotů. Příliš jsem se nesoustředila. Vstávala jsem celý týden brzy a hlava mi dnes padala únavou.

Musela jsem usnout, protože mě probudilo bouchnutí dveřmi. Hodiny na nedaleké věži odbíjely jedenáctou.

„Danu?“ zavolal táta.

Otočila jsem vypínačem a kulatý lustr z mléčného skla se probudil k životu. Pořád jsme se snažili šetřit elektřinou, doba, kdy jsem svítila jen jedinou svíčkou, už ale naštěstí minula.

Otec se usmíval. Svlékl v předsíni sako, sejmul klobouk a vše umístil na věšák. Potom ze země zvedl hnědý kufřík, jaký jsem neznala. Skoro si ho tiskl k hrudi.

„Jdeš pozdě. Nemáš hlad?“

Otec zavrtěl hlavou. „Domů jsem šel pěšky. Potřeboval jsem na čerstvém vzduchu chvíli přemýšlet.“

„Setkal ses s Maxem?“

„Ano,“ pokýval hlavou. „Pojď do kuchyně. Dáme si trochu čaje.“

Naplnila jsem konvici a zapálila plynový hořák.

Táta položil kufřík na zem, posadil se a protáhl se v zádech.

„Max vypadá dobře,“ řekl. „Od doby, co jsem ho viděl naposledy, viditelně zesílil.“

„To ty taky. Po válce jste byli oba vyhublí na kost.“

„A ty s námi,“ dodal otec.

Mávla jsem rukou nad tou starou historií.

„Taky už nemá ty nevzhledné židovské licousy, vypadá úplně normálně.“

„Pořád dělá rabína?“

„Duchem prý je pořád rabín, ale jinak pracuje v nějaké kuchyni nebo jídelně v Budvě. Rád by se s tebou sešel zítra po obědě na Kampě. Přijel totiž hlavně kvůli tobě. Má v úmyslu vyřídit majetkové náležitosti zesnulého bratra.“

„Jaké náležitosti?“

„Jaké náležitosti?“ zopakoval otec. „Ty, o kterých se u nás od Karlovy smrti mluví.“

„Myslíš…?“ otočila jsem se. „Opravdu věříš, že Karlovy peníze existují? Že jsou někde ukryté?“

„Popravdě,“ podrbal se otec na bradě, „tvoje maminka o tom občas mluvila, ale já jsem jí nevěřil. Že prý nechal Karel svým sourozencům velké jmění a že jim zavolá nebo napíše, jak se k němu dostanou. Tehdy jsem tomu nevěnoval velkou pozornost. Když už Němci připravovali naše obklíčení, měli jsme jiné starosti.“

„Ale Karel zemřel,“ namítla jsem. „…a nikomu nic neřekl.“

„Jeho letadlo do Ameriky havarovalo. Než odletěl, poslal nám dopis. Velmi zvláštní dopis, řekl bych. Právě z něj pocházejí písmena na zárubních. Vyryla je tam Helena, protože předpokládala, že pro nás mohou být důležité.“

Matka opravdu vyryla do dřeva několik písmen, ale nikomu nedávala žádný smysl.

„Kde je ten dopis?“ O žádném dopisu jsem nikdy neslyšela. Ani ho neviděla. „Snad bychom se z něj přece jenom něco dozvěděli?“

Otec zavrtěl hlavou a usrkl horkého čaje. „Nemáme ho. Ztratil se. Hned druhý nebo třetí den po tom, co jsme ho obdrželi.“

„Jak to myslíš, že se ztratil?“ přisedla jsem ke stolu.

„Tehdy nás vykradli,“ povzdechl si otec. „Tobě jsme to neřekli a sama jsi nic nepoznala. Byla jsi malá holka, nechtěli jsme tě strašit. Vlastně se ale ani nic cenného neztratilo. Víš proč?“ zdvihl hlavu.

„Díky tvojí tajné schránce za skříní,“ došlo mi hned. Tam se ukrývaly vzpomínky a cennosti celé rodiny. Na nás si nějaký zloděj jen tak nepřišel.

„Ukradl ten dopis?“

„Ukradl víc věcí. Ale věř mi, z Karlova dopisu jsme už nevyčetli nic důležitého. Jenom ta písmena. Klíč k rozuzlení musel poslat jinou cestou.“

Nechápala jsem, o co se v ukradeném dopise jednalo a jaký byl tedy ve skutečnosti Karlův záměr, a maminka už mi to taky neřekne. Zbýval tedy strýček Max.

„Ani Max přesně neví, kde Karlovo jmění hledat,“ řekl otec. „Když Židé v rychlosti opouštěli domovy, než nastupovali do transportů, ukládali nejdražší majetek do bedýnek, zakopávali je do země nebo nechávali u důvěryhodných lidí. Nevěděli, jestli se vrátí a kdo z rodiny přežije válku, takže svoje poklady ukrývali do šifer a rodinám posílali hesla nebo dopisy s tajnými instrukcemi. Mnoho takových dopisů se také na cestě díky německé cenzuře a nespolehlivosti pošty ztratilo. To se stalo pravděpodobně i nám. Myslím, že nemáme všechny podklady k tomu, abychom Karlovy peníze našli. Max sice obdržel stejné instrukce jako tvoje matka, ale také nemá všechny. Za války se ukrýval daleko od původního domova a svých věcí tam už po válce moc nenašel.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ přejela jsem si rukou po obličeji. „Jak je možné, že jste se kvůli tomu nesešli dřív? Netušila jsem ani polovinu toho, co mi tu dnes vyprávíš.“

„Promiň, holčičko,“ položil mi tatínek dlaň na hřbet ruky. „Ani jeden z nás si ohledně Karlova dědictví nebyl jistý, a když zemřela tvoje maminka a Max se odstěhoval tak daleko, přerušili jsme vzájemný kontakt. Jsou zavřené hranice, není to jednoduché. Omlouvám se ti, že to trvalo tak dlouho. Co se týká Karlova dědictví, jste ty a Max poslední rodinní příslušníci, tudíž poslední dědici. Jestli existuje, nechce tě o něj připravit. A já taky ne. Obzvlášť teď po reformě.“

„Dědictví?“ kroutila jsem hlavou. Nikdy jsem tomu nevěřila a upřímně, ani teď jsem nenabyla velkou důvěru.

„Všechno, co k nálezu dědictví potřebujeme, vložil Max do tohoto kufru,“ ukázal otec na zem. „Nabádal mě, abych na něj dal pozor a že to prý s tebou probere zítra osobně.“ Upila jsem čaje. Že by mohla mít povídačka o rodinném bohatství pravdivý základ? Je to tak zvláštní. Všechno se dělo před okupací, maminka s tátou o tom museli občas mluvit, ale já jsem nic z toho nevnímala. Nejspíš to kolem mě jenom proletělo.

Z úvah mě vytrhl zvuk zvonku, nezvykle silný v těchto nočních hodinách.

„Kdo by to mohl být?“ zeptala jsem se.

„Oskar?“ napadlo tátu.

„Je skoro půlnoc. To není zrovna ideální doba na návštěvu.“

„Prosím?“ vyklonil se otec do tmavé, deštivé noci.

„Kdo je to?“

Za jeho zády jsem slyšela tlumený, ale ostrý hlas:

„Státní bezpečnost. Otevřete vchod do budovy!“

„Bezpečnost?!“ zajíkla jsem se. „Co chtějí? Co se stalo?“ šeptala jsem vyděšeně.

Běžela jsem po schodech, abych jim odemkla vchodové dveře. Zatímco můj mozek pracoval na plné obrátky, nohy se mi slabě třásly. Během těch několika desítek vteřin mi stačila hlavou prolétnout nekonečná řada neuvěřitelných scénářů, proč by u nás měli esenbáci v pátek v noci zvonit.

Přišli tři. Už jen samotný pohled na zelené uniformy s červenými náramenicemi mě vyděsil.

„Dobrý večer,“ vysoukala jsem ze sebe.

„Dobrý večer,“ odvětil jeden. Přejel si prsty po hustém kníru pod nosem. „Hledáme Stanislava Palána.“

Prudce jsem se nadechla.

„Já…“ zajíkla jsem se.

„Ne, vy to jistě nejste,“ smál se mému strachu.

Nedokázala jsem jim odpovědět, jen jsem o krok ustoupila a oni se vydali po schodech nahoru. V šeru chodby působily tři vysoké postavy hrozivě.

Samozřejmě jsem slyšela o lidech, které Bezpečnost bez důvodu zatkla a odvedla, a dotyční se už nevrátili. S režimem jsme nikdy nesouhlasili, chovali jsme se ale nenápadně a snažili se neudělat žádnou chybu, abychom se někomu neznelíbili. Šlo to ovšem těžko.

Ve dveřích čekal otec. Že by se něco stalo u tatínka v práci? létaly mi myšlenky pořád hlavou. Něco, o čem jsem nevěděla? Nebyl už ale čas nic zjišťovat. Teď mluvila Bezpečnost.

„Jste Stanislav Palán?“

„Ano,“ přitakal táta.

„Půjdete s námi!“ zahřímal ten s knírem.

„Kam? Co se stalo?“ zeptala jsem se já. Obavami se mi chvěla kolena. Přesto jsem kolem mužů proklouzla zpátky do bytu, abych mohla tatínkovi poskytnout oporu.

„Váš švagr, Maxmilián Kowanitz, byl před chvílí ve svém hotelovém pokoji nalezen mrtvý. Vy jste ho tam dnes navštívil.“

Otec se zapotácel.

„Cože?“ zachroptěl. „Max? Mrtvý? To není možné! Ještě před třemi hodinami jsem s ním mluvil! Když jsem odcházel, byl v pořádku!“

„Hoteloví hosté slyšeli střelbu z pistole a personál brzy potom objevil vašeho švagra s prostřelenou hrudí.“

„Zastřelen?!“ tatínek vypadal, že se každou chvíli skácí k zemi. I mně se náhle nedostávalo vzduchu. Snažila jsem se nedat na sobě znát, že se celá třesu a že mi srdce buší jako o život.

„Jste obviněný. Vezměte si jen boty, kabát a doklady. Nic dalšího nebudete potřebovat,“ nahlásil esenbák s kamennou tváří.

Bojovala jsem s obrovským záchvatem paniky.

„Max je mrtvý? Zastřelený?“ opakoval táta bezradně, zatímco se sháněl po dokladech.

„To přece nemůžete!“ snažila jsem se ho zachránit.

„Táta ho šel jenom navštívit!“

„Naši kolegové v hotelu vyslýchají svědky střelby. A zdá se, že nikdo jiný pokoj vašeho příbuzného nenavštívil. Důkazy zajistíme a potom bude následovat rychlý soud.“

Otec už si obouval boty. Všechno se dělo tak rychle!

Jako v hrozném snu, který nejde zastavit…

„Neboj se o mě, holčičko,“ snažil se usmát. „Nic jsem neprovedl. Příslušníci bezpečnosti to určitě brzy zjistí.“

Potom mě pevně objal.

„Ten kufr schovej,“ pošeptal mi do ucha. Kufr mě nezajímal, nechápala jsem, proč o něm vůbec mluví.

„Tak jdeme!“

Jeden z příslušníků ho strčil do zad a táta se na mě na schodech ještě naposledy otočil.

„Kam ho vezete?“ Vklouzla jsem do bot a pospíchala za muži dolů, jako bych tomu všemu mohla ještě zabránit.

„Do vazební věznice.“

„Můžu ho přijít navštívit?“

„Jo, slečinko,“ pokrčil rameny poslední z nich, „když si vyřídíte povolení…“

Slzy se mi proudem valily po tvářích. Chtěla jsem je na kolenou prosit, aby tatínka neodváděli. Muselo dojít k nějakému hroznému nedorozumění….

Před domem čekalo naleštěné auto značky Tatra. Podobně černými vozy se tady ještě před nedávnem vozili příslušníci gestapa.

Teď do něj nasedala Státní bezpečnost spolu s mým tátou.

„Prosím… ne…“ naříkala jsem potichu.

Táta zvedl přes sklo naposledy ruku k pozdravu. Potom se auto rozjelo a za okamžik zvuk motoru utichl v dálce. Celá jsem se chvěla. Vystrašená a zlomená náhlou bolestí, bezmála na pokraji nervového zhroucení. Teď už jsem naříkala docela nahlas. Bylo mi jedno, jestli někoho vzbudím, mého otce právě odváželi do vězení. Za věc, kterou zcela jistě neprovedl.

V návalu žalu a beznaděje se mi podlomily nohy. Padla jsem na kolena doprostřed mokré vozovky pod mihotavé světlo pouliční lampy. Nechala jsem po sobě stékat studené dešťové kapky, které se mísily se slzami opravdového a hlubokého zoufalství.

Chladná tma bez hnutí mlčela, lhostejná k bolesti žijících, a čas pomalu posunoval vteřiny.

O tři týdny později se mi konečně podařilo vyběhat všechny dokumenty k povolení návštěvy vězněného. Byly to ale hrozné tři týdny. Celé noci jsem proplakala a během dní jsem se, roztřesená až do nejhlubších zákoutí duše, snažila zjistit, co se vlastně stalo.

O Maxově smrti se psalo i v novinách. Návštěvník z Jugoslávie zabit v hotelovém pokoji! Ovšemže bylo v článku rovněž zmíněno podezření, že ho zastřelil jeho příbuzný.

Rozhodla jsem se začít pátrat na vlastní pěst. V hotelu Evropa se mi podařilo promluvit s mladou recepční.

Prý jeden z hostů viděl Maxovu návštěvu, podle popisu pravděpodobně mého otce, odcházet z budovy. Stalo se to ovšem asi o půl hodiny dřív, než zazněl výstřel! Jednoznačně to nabourávalo jistá a překotná přesvědčení Bezpečnosti, že vrahem je můj otec. Jiné důkazy se však zatím zjistit nepodařilo, a tatínek stále setrvával ve vazbě. Během těchto vykolejených dní mi nejvíc pomáhali Oskar s Vlastou. Také Chmelíkovi vyjádřili svou účast, a přišel dokonce i starý pan Kovář. Nikdo v otcovu vinu nevěřil.

Nicméně Oskar se hluboce zlobil, že jsem se v hotelu sama vyptávala. Říkal, že je to pro mě neskutečně nebezpečné. Opletačkám s Bezpečností se musím vyhýbat, jak jen to půjde, opakoval mi. Úplně se chvěl, když jsem se mu se svým zjištěním svěřila. Tak velký měl o mě strach. Musela jsem mu slíbit, že se do toho už nebudu míchat. Jak jsem to měla ale dodržet? Vždyť se jednalo o život mého táty.

Se smíšenými pocity jsem vcházela do budovy věznice, prošla jsem kontrolou po zuby ozbrojených bachařů a jedním z nich se nechala vést spletitými chodbami až k jakési ponuré návštěvní místnosti. Srdce mi usedalo, když jsem viděla tátova ohnutá záda a skloněnou hlavu. Jakmile si mě všiml, postavil se, obejmout mě však nemohl. V rohu stál jiný dozorce, přísný pohled upřený přímo na nás.

Uhladila jsem si vlasy a opatrně se posadila na druhou židli.

„Ahoj tati,“ měla jsem takovou radost, že ho konečně vidím.

Táta vypadal jinak, tváře propadlé, kůže podivně našedlá, oči bez obvyklého lesku. Na čele se mu rýsovaly nové vrásky. Nemilosrdný vězeňský život si na něm začínal vybírat svou daň. Neforemný erární mundúr mu byl v ramenou velký, doslova na něm visel.

„Danuško, moc rád tě vidím.“ Drobný úsměv mu na nepatrnou chvíli odebral pár let. „Jsi v pořádku? Jak žiješ? Nechybí ti něco?“

„Ne, tatínku, mám všechno, co potřebuji.“

„Ale co ty? Zacházejí tady s tebou dobře?“

„Horší než v Mauthausenu to není,“ řekl potichu. Přemýšlela jsem, jestli mluví pravdu. O věznicích kolovaly v těchto časech různé zvěsti, plné brutality, násilí a svrchované libovůle dozorců.

Do návštěvní místnosti kdosi nakoukl a kývl hlavou na našeho bachaře v rohu. Ten se malinko pousmál. Zašmátral v kapse po krabičce cigaret a ihned následoval svého známého na chodbu. Dveře nechal pootevřené.

„Určitě tě brzy pustí,“ snažila jsem se tátu povzbudit. Mluvila jsem tiše, aby nebylo na chodbu nic slyšet.

„Objevily se důkazy, že jsi odešel dřív, než zazněla střelba. Zatím se ale nepřišlo na nic dalšího. Nevybavuješ si něco podezřelého? Nenapadá tě, kdo a proč to mohl udělat?“

„Podobné otázky si kladu každý den,“ mluvil rovněž potichu. „Pravda je, že nemám vůbec žádné ponětí. Vždyť já jsem Maxe ani pořádně neznal. Nevím, jestli měl nějaké nepřátele. Žijeme v těžké době, jsme neustále v ohrožení. Lidé se ztrácejí, jsou zatýkáni, prchají přes hranice, někdy jsou i zastřeleni nebo popraveni jako údajní zrádci…“

„Doufala jsem, že mě navedeš na nějakou stopu.“

„Že by ses sama pasovala do role detektiva? O to bych určitě nestál.“

Otec si přejel rukou po vlhkých očích. „Ach, holčičko, kéž bych mu vůbec nepsal!“

„O čem to mluvíš?“ zamračila jsem se. Táta zjevně váhal, jak odpovědět.

„Ten večer, kdy jsme se dozvěděli o měnové reformě, jsem sám tvého strýce kontaktoval. To z mého popudu za námi přijel do Prahy! Stát nás všechny ze dne na den ožebračil a já jsem naznal, že nadešla doba k nálezu Karlova jmění, pokud tedy existuje. Myslel jsem si, že dělám to nejlepší pro tebe. Max mi dal za pravdu a ihned podnikl kroky, aby mohl přijet. Kdybych mu vůbec nepsal, kdybych ho sem nezval, ještě by nejspíš žil.“

„Není to přece tvoje chyba, tati!“

„Tu povídačku o dědictví nám byl čert dlužen!“ oči mu zajiskřily rozčílením a zklamáním. „Možná ani nic takového opravdu neexistuje, a jestli ano, může to být sotva pár šestáků. Kdyby sem Max nepřijel, nemuselo se nic z toho stát!“

„To jsi nemohl vědět.“ Jeho slova mi rezonovala v hlavě. Jestli existovala nějaká stopa, musel za tím stát právě odkaz strýce Karla.

Z chodby se ozýval tlumený hovor a smích.

„Ukryla jsi Maxův kufr?“ ztišil otec hlas ještě víc.

„Jistě,“ odpověděla jsem stejně tiše. „Dokonce jsem se do něj i podívala. Nic mi ale nenapovědělo, proč a kým byl Max zabit.“

„Třeba s Maxovou smrtí obsah kufru vůbec nesouvisí. Hlavně se do ničeho nepleť, ať se něco nestane ještě i tobě.“

„Ale…“

„Nechci už o tom nic slyšet!“ přerušil mě. „Vyprávěj mi o sobě. Co Oskar? Vídáte se?“

„Ano, jistě. Oskar mi moc pomáhá. Je mi velkou oporou.“

„Slib mi jednu věc, Danuško, prosím,“ naklonil se ke mně blíž. „Bez ohledu na to, kde mi bude konec, neodkládejte svatbu a vezměte se!“

„To nemůžeme!“ cukla jsem sebou, jako by mě opařil.

„Bez tebe se přece vdávat nebudu!“

„Danu, prosím, snaž se mě pochopit!“ úpěnlivě mě žádal. „Nemám žádnou jistotu, že mě pustí zpátky na svobodu. Tak už to prostě je a ani jeden z nás s tím nemůže nic dělat. Bude se mi tady ale žít líp, když budu vědět, že jsi zajištěná a že nežiješ úplně sama.“

S těžkým srdcem jsem přitakala. Pomyšlení na svatbu bylo to poslední, čím jsem se chtěla zabývat.

„Popřemýšlím o tom,“ slíbila jsem.

„Konec návštěvy!“ vrazil dozorce do dveří. Ještě jsem toho tatínkovi chtěla tolik říct. Nicméně těch několik minut, kdy jsem si s tatínkem mohla nerušeně promluvit, pro mě bylo velmi cenných.

Se smutkem v očích jsme se rozloučili. Ruku jsme si ale podat nemohli.

Odcházela jsem sklíčená.

I přes sliby Oskarovi i tátovi, že se nebudu do ničeho plést, přetékaly moje myšlenky odhodláním najít důkazy otcovy neviny! Věděla jsem jediné. Musím to udělat tak, aby o tom ani jeden z nich neměl tušení.

„V neděli musíš přijít!“ připomněla mi Vlasta. Úplně mi její oslava vypadla z hlavy a popravdě se mi nikam nechtělo. Vlasta ale slavila dvacáté druhé narozeniny a chtěla domů při té příležitosti pozvat svoje kamarády. Slíbila jsem jí, že aspoň na chvíli přijdu a taky jsem jí chtěla trochu s něčím pomoct.

„Jasně,“ uhladila jsem si uniformu a přes rameno přehodila kabelku. Připravovala jsem se na noční službu, zatímco Vlasta naopak právě končila denní. „Bude to u vás doma?“

„Jo. To víš, moc jídla a pití mít nebudu, jen kdo co přinese, ale naši odjíždějí na víkend k dědovi. Tak proč se trochu nepobavit?“

„Hodláš pozvat pelikány?“ zeptala jsem se. V poslední době měla Vlasta neobyčejnou chuť dávat naši starou partu zase dohromady, scházet se, bavit se a plánovat společné výlety. Já jsem se ovšem nyní potýkala s úplně odlišnými problémy.

„Nejen pelikány, řekla jsem i několika lidem tady v nemocnici. Mělo by se nás sejít kolem patnácti.“

„Tolik?“ zírala jsem na ni.

„Jen jsem je všechny chtěla někdy pozvat k nám. Narozeniny jsou dobrá příležitost. A ne že se z toho budeš chtít vykroutit,“ šťouchla do mě ramenem. „Já vím, že máš velké starosti, právě proto ale musíš přijít.“

V neděli jsem dorazila do Balbínovy ulice se zpožděním. Dopékala jsem ještě bábovku a neodhadla čas.

Z otevřených oken doléhal dolů hlahol a smích a v pozadí se nesly tlumené zvuky jazzu z gramofonové desky.

Zazvonila jsem u vchodu. Vlasta na mě mávla z okna v patře a za okamžik mi dole v přízemí otevírala dveře.

„Už jsem se bála,“ vztyčila varovně prst, ale usmívala se. Měla dobrou náladu, jistě se dobře bavila. „Chtěla jsem za tebou poslat Oskara,“ dodala po cestě do schodů.

„Nakonec jsem mu to neudělala. Sešlo se tady tolik bývalých orlů a všichni jsou rádi, že se zase vidí.“

Otevřela jsem dveře do chodby a vyklouzla ze sandálů. Zabalenou bábovku jsem rovnou vrazila Vlastě do rukou.

„Jo, a Danu,“ několikrát Vlasta přešlápla. Zdála se poněkud nervózní, což mi k ní vůbec nepasovalo.

„Musím ti ještě něco říct…“

Přikývla jsem a vzala za kliku. Přede mnou se otevřel prostorný obývací pokoj plný lidí.

„Danča!“ vykřikl někdo. Podle hlasu jsem tipovala Pavla Matějku. Pak jsem ho zahlédla v davu nedaleko jeho staršího bratra. Postávali u stolu se skleničkami v rukou a oba zvedli ruce k pozdravu.

„Ahoj Dani,“ pozdravila mě o něco starší kolegyně z práce, sestra z dětského oddělení, se kterou jsme někdy s Vlastou chodívaly na oběd.

„Ahoj.“

„Prosím tě, Dančo…“ snažila se mi Vlasta neustále něco říct, skoro až naléhavě, ale zrovna ke mně přistoupila Zuzka Kociánová. Měla jsem radost, že ji vidím, obestřel mě skoro pocit, jako bych se přenesla zpátky v čase. V jisté době jsem Zuzku pokládala za svůj životní vzor.

„Danielko, prý pracuješ v nemocnici,“ zastavila se se mnou na několik slov.

Cítila jsem se pyšná. Zuzka původně studovala medicínu, její táta dokonce řídil jednu pražskou nemocnici. Kvůli jeho ideologickému přesvědčení ho však hned ve čtyřicátém osmém z této funkce vyhodili. Netrvalo dlouho a univerzitu musela opustit i Zuzka. Teď dělala pomocné práce v Motole.

„Jo, už skoro rok.“

„Moc ti to sluší,“ přejela mi rukou po nabíraném rukávu krepové halenky. „A mimochodem, gratuluji k zasnoubení.“ Její úsměv nepostrádal vřelost, ale bylo v něm ještě něco jiného. Snad nejistota? Nebo dokonce obava?

„Ty už o tom víš?“ dočista mě to překvapilo. Po tom, co se stalo tátovi, jsem se tak nějak přirozeně myšlenkám na svatbu vyhýbala.

„Všichni to vědí. Podívej na Oskara, štěstím celý září. Jenom…“ nedořekla. Zmlkla tak nějak podivně.

„Dančo,“ tahala mě Vlasta vehementně za rukáv. Konečně jsem se k ní otočila.

„Musíš vědět, že dneska přišel ještě někdo…“ Pokrčila jsem rameny. Neviděla jsem na tom nic důležitého, ostatně skoro všechny jsem tady znala.

Přejela jsem pohledem celou společnost ještě jednou… a zastavila se na povědomé mužské tváři.

Bylo to jako úder kladiva!

Útroby mi stáhla ledová pěst a smích mi doslova ustrnul na rtech. Nedostávalo se mi vzduchu. Jako bych viděla ducha. Měl ovšem maso a kosti, dýchal životem a já jsem moc dobře věděla, kdo to je.

Stál daleko ode mě, opřený o parapet okna. Pozoroval mě chladně, ale se zájmem, ve tváři se mu nepohnul ani sval.

Přišlo to tak neočekávaně… Hmatatelně jsem cítila, že mi podklesávají kolena a neměla jsem daleko k mdlobám. Okolo šuměl ruch, lidé se bavili, přecházeli sem a tam.

Nejspíš na mě mluvila Vlasta, ale neslyšela jsem ji. Upírala jsem pohled jeho směrem.

V těch několika vteřinách, kdy se moje tělo vyrovnávalo s naprostým šokem, se mi do hlavy začaly vracet vzpomínky. Vynořovaly se odnikud a proti mojí vůli mě odnášely o několik let nazpátek.

Nepozdravili jsme se, nekývli jsme na sebe hlavou, neřekli jsme si ani slovo, ale bezpečně jsme věděli, na co ten druhý myslí. Upamatovávali jsme se na všechno, co nás kdysi spojilo dohromady.

V době, která vešla do dějin jako druhá světová válka…

ČÁST II 

1944 

„Čech se sice ohne, ale nezlomí, je právě v tomto smyslu nebezpečnější a musí se s ním zacházet jinak než s jinými lidmi. Nordického, germánského člověka přesvědčíte nebo zlomíte; Čecha, slovanského člověka, lze jen velmi těžko přesvědčit, vždy se ohne, nikdy ho nezlomíte, a když ho přestanete ohýbat a pustíte jej, tu se zase vzpřímí, zase tu stojí a znova je protivníkem.“

REINHARD HEYDRICH 

(4. února 1942, Pražský hrad) 

Tenkou bílou pokrývku v ulicích narušovaly stopy pneumatik projíždějících vozidel a šlápoty zimních bot. Sníh vždycky všechno znovu přikryl, neúnavně zahaloval špinavý svět do bílé barvy.

Měla jsem ráda, když sněžilo. Často jsem se snažila zachytit na rukavici tu největší a nejkrásnější vločku, abych pokaždé žasla nad její dokonalostí.

Dnes jsem vločky nechytala. Přitáhla jsem si vlněnou šálu blíž k bradě a sklonila se před létajícím sněhem.

Prosincový mráz, suchý a pichlavý, mě štípal do očí, nohy mi při rychlé chůzi podkluzovaly po namrzlé ulici. Dvakrát jsem málem upadla.

Míjela jsem lidi s nákupními taškami a košíky, stejně jako já zajišťovali poslední nákupy. Okupovaná Praha dnes slavila Štědrý den, a přestože se v obchodech mnoho zboží sehnat nedalo a fronty se táhly dál než obvykle, každý se těšil na dnešní štědrovečerní tradice.

Čtyři muži v černých kožeňácích kráčeli ostřeji než ostatní a už z dálky jsem rozeznala hrubý zvuk němčiny. Neměli uniformy, jen vysoké holínky, naleštěné jako zrcadlo, a kabáty jim nad pravými lokty obepínaly rudé pásky s hákovými kříži. Přidala jsem do kroku. Takovým jako oni jsem se vždycky raději klidila z cesty. Proklouzla jsem kolem nároží a zabočila do postranní uličky, podobné jako spousta jiných v této části Starého Města.

Plakát ve výloze prázdného kožešnictví zobrazoval dva hajlující mladíky v polních uniformách zdobených medailemi a železnými kříži a pod obrázkem se vyjímalo heslo: Gross Deutschlands!