Volker Kutscher

Mokrá ryba

Originální název: Der nasse Fisch,

vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany, 2007

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2007, 2008 Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as „Der nasse

Fisch“ by Volker Kutscher

Translation © Tomáš Butala, 2017

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

Cover photo © Eva Besnyö / MAI

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7960-9 (epub)

ISBN 978-80-243-7961-6 (mobi)

Athény na Sprévě jsou mrtvé, Chicago na Sprévě se rodí. 

WALTER RATHENAU 

You can’t always get what you want 

But if you try sometimes you might find 

You get what you need 

ROLLING STONES 

I 

MRTVÝ V LANDWEHRSKÉM KANÁLE 

28. dubna až 10. května 1929 

1 

Kdy se vrátí? Naslouchal. Ve tmě zněl každý šelest jako pekelný rachot, každé zašeptání se měnilo v řev, i samotné ticho mu hučelo v uších. Neustálý lomoz a šumění. Šílel bolestí, musel zmobilizovat všechny síly. Nevnímat zvuk kapek, ať už byl jakkoli hlasitý, zvuk kapek, které dopadaly na tvrdou, vlhkou zem. Věděl, že to, co odkapává na beton, je jeho vlastní krev.

Netušil, kam ho odvlekli. Někam, kde ho nikdo neuslyší. Jeho křik je nevyvedl z míry, byl součástí plánu. Tušil, že to byl nějaký sklep. Nebo skladiště? Každopádně prostor bez oken. Nepronikal sem ani jediný paprsek přímého světla, jen matný přísvit. Poslední zbytek světla, který mu ještě zůstal z chvíle, kdy stál na mostě a díval se za světly vlaku, pohroužený v myšlenkách. V myšlenkách na jejich plán, v myšlenkách na ni. Potom úder a pád do tmy. Do tmy, která ho od té doby nepropustila.

Třásl se. Ve vzpřímené poloze ho držela jenom lana v podpaží. Nohy ho nenesly, ty už vlastně ani neměl, zbyla jen bolest, a ani jeho ruce už nedokázaly cokoliv udržet. Vkládal všechnu sílu do paží, aby se nemusel dotknout země. Provazy ho řezaly a potil se po celém těle.

Ty obrazy se vracely, nemohl je zahnat. Těžké kladivo. Jeho ruka přivázaná k ocelovému sloupu. Zvuk tříštících se kostí. Jeho kostí. Nesnesitelná bolest. Výkřiky, které se slily v jeden jediný řev. Bezvědomí. A potom procitnutí z temné noci: bolest, která zmítala konci jeho těla. K jeho středu však nepronikala, protože dál už nepokračovali.

Napumpovali ho drogami, které tlumily bolest. Chtěli ho mít povolného, takže musel bojovat s vlastní slabostí. A ta důvěrně známá řeč ho skoro zlomila. Tyhle hlasy však zněly tvrději než ty v jeho vzpomínkách. Mnohem tvrději. A chladněji.

Světlanin hlas hovořil tímtéž jazykem, ale zněl tak jinak! Její hlas přísahal lásku a zjevoval tajemství, její hlas byl bezpečí a sliby. Ano, ten hlas dokázal oživit i vzpomínky jeho skvělé město. Na město, které opustil. Nedokázal na něj zapomenout, ani v cizině. Pořád bylo jeho městem, které zasluhovalo lepší budoucnost. Jeho země zasluhovala lepší budoucnost.

Copak ona nechtěla to stejné? Vyhnat zločince, kteří se dostali k moci. Musel myslet na tu noc, na tu probdělou noc v její posteli, teplou letní noc, která mu připadala nekonečně vzdálená. Světlana. Milovali se a svěřili si všechna svá tajemství. A spojili je v jedno veliké, aby se o kousek přiblížili svým nadějím.

Všechno šlo tak dobře. Někdo je ale musel zradit. Unesli ho. A Světlana? Kdyby tak věděl, co se s ní stalo. Nepřátelé byli všude.

Zatáhli ho na tohle temné místo. Jejich otázky znal dřív, než je vyslovili. Odpovídal, ale nic neřekl. A oni to ani nezjistili. Byli hloupí, zaslepila je chamtivost. Vlak už byl na cestě, ale to se nesměli dozvědět. Za žádných okolností. Jejich plán už se brzy naplní. Než ho udeřili, díval se jim do očí a viděl v nich lakotu a omezenost.

První úder byl nejhorší. Všechno, co přišlo potom, už jenom přenášelo bolest na další místa.

Sílu mu dodávalo vědomí, že musí zemřít. Tak dokázal unést, že už nikdy nebude moct chodit, psát, ani se jí dotknout. Musel se smířit s tím, že teď už byla jenom vzpomínkou. Ale ani tuto vzpomínku nikdy nezradí.

Sako. Musel se dostat ke svému saku. Ale to bylo prakticky nemožné. Měl u sebe kapsli. Stejnou jako měli všichni ostatní, pokud znali tajemství, které se nesmělo dostat do rukou nepřítele. Zareagoval příliš pozdě, nerozpoznal tu past včas, jinak by byl kapsli dávno rozkousl. Ta byla stále ještě zašitá v podšívce. V podšívce jeho saka, které leželo támhle na židli, jejíž obrysy ve tmě sotva rozeznával.

Nespoutali ho. Poté, co mu roztříštili ruce a chodidla, ho prostě jen zavěsili na provazy, aby ho mohli lépe zpracovat, až ho bolest probudí z bezvědomí. Nenechali u něj ani žádného hlídače, na tolik si byli jistí, že jeho křik nikdo neslyšel. Věděl, že to je jeho poslední šance. Účinek drogy polevoval. Pokud se vzdá opory provazů, bolest bude nesnesitelná a možná ho zase zbaví vědomí. Na jak dlouho? Pomyšlení na nadcházející bolest se proměnilo ve vzpomínku na bolest, kterou už prožil, a čelo se mu orosilo potem.

Neměl na vybranou. Teď!

Zatnul zuby a zavřel oči. Obě paže se napjaly, podpaží ztratila oporu a tím i celé tělo. Kašovité cucky, které bývaly jeho chodidly, se dotkly země jako první. Vykřikl ještě dřív, než na betonovou podlahu praštil celým tělem. Náraz navíc znovu oživil nesnesitelnou bolest v rukou. Hlavně neomdlít! Řvi, ale zůstaň při vědomí, neutíkej do tmy! Svíjel se na zemi a chrčel, zatímco bodání a tepání v končetinách zase poněkud polevilo. Dokázal to! Ležel na zemi, mohl se hýbat. Plazil se vpřed po loktech a kolenou a nechával za sebou krvavou stopu.

Brzy byl u židle a zuby z ní stáhl své sako. Chvatně se pustil do práce. Pravým loktem si sako přidržoval a zuby škubal podšívku. Bolest dodávala jeho snaze zuřivost. Nakonec se podšívka s páravým zvukem roztrhla.

Pak se nezadržitelně rozvzlykal. Vzpomínka se ho zmocnila tak silně, jako když šelma popadne kořist a zatřepe s ní. Vzpomínka na ni. Už ji nikdy neuvidí. Věděl to od chvíle, kdy ho vlákali do pasti, ale v tomto jediném okamžiku si to uvědomil až děsivě jasně. Tak moc ji miloval! Tak moc!

Pomalu se uklidnil. Jazykem hledal kapsli, cítil látku a žmolky, ale nakonec dotápal k hladkému, chladivému sklu. Řezáky opatrně vytáhl kapsli z podšívky. Dokázal to. Měl ji v ústech! Kapsli, která měla všechno ukončit! Na bolestí zpustošené tváři se mu objevil triumfální úsměv.

Nic se od něj nedozví. Budou se obviňovat navzájem.

Byli hloupí.

Uslyšel nahoře bouchnout dveře. Zvuk se nesl tmou jako zadunění hromu. Kroky na betonu. Vraceli se. Slyšeli jeho křik? Zuby svíral kapsli, odhodlaný skousnout. Byl připraven. Mohl to ukončit ve kteroukoli chvíli. Ještě čekal. Jen ať přijdou blíž. Chtěl si svůj triumf vychutnat do poslední vteřiny.

Ať to vidí! Ať tam stojí a dívají se, jak jim uniká.

Když se otevřely dveře a do místnosti se vlilo jasné světlo, zavřel oči. Potom skousl. Sklo se s tichým lupnutím roztříštilo.

2 

Ten muž trochu připomínal Viléma druhého. Výrazný knír, pichlavý pohled. Jako na obraze, který za císařství visel v pokoji každého dobrého Němce – a v mnoha domácnostech ho nesundali dodnes, i když císař abdikoval před více než deseti lety a pěstoval teď v Holandsku tulipány. Ten stejný knír, tytéž blýskavé oči. Tím však veškerá podobnost končila. Tenhle císař neměl na hlavě piklhaubnu, ta visela spolu se šavlí a uniformou na sloupku postele. Tenhle muž na sobě neměl nic kromě toho nahoru vykrouceného kníru a impozantní erekce. Před ním klečela neméně nahá žena obdařená bujnými křivkami, která zjevně hodlala věnovat náležitou péči jeho císařskému žezlu.

Rath bez zájmu listoval fotografiemi, jejichž jediným účelem bylo vzbudit chtíč. Další snímky zobrazovaly císařského dvojníka a jeho partnerku již v akci. Bez ohledu na to, jak byla jejich těla právě zauzlovaná, ten typický knír byl v záběru vždycky.

„Svinstvo!“

Rath se ohlédl. Přes rameno se mu díval strážník.

„To teda je ale svinstvo,“ prohlásil policajt znovu a zavrtěl hlavou. „Tohle je urážka majestátu, za to byl dřív kriminál.“

„Nezdá se mi, že by tu císař vypadal dvakrát uraženě,“ řekl Rath. Zavřel složku s fotografiemi a položil ji na rozviklaný psací stůl, který mu tu poskytli. Zlostný pohled zpod čáky. Muž v modré uniformě se beze slova otočil a šel ke svým kolegům. V místnosti stálo osm uniformovaných mužů, kteří se polohlasem bavili, většina z nich si ohřívala ruce o hrnky s kávou.

Rath se po nich podíval. Věděl, že strážníci ve 220. okrsku mají momentálně jiné starosti než poskytovat laskavou podporu kriminalistovi z Alexu. Za tři dny půjde do tuhého. Ve středu bude první máj a policejní prezident Zörgiebel zakázal v Berlíně všechny prvomájové demonstrace, ale komunisté hodlali pochodovat zákazu navzdory. Policie byla nervózní. Zemí kolovaly fámy o plánovaném puči: bolševici prý chtějí revoluci, s desetiletým zpožděním přece jen plánují vytvořit sovětské Německo. A na 220. okrsku byla policie ještě nervóznější než ve většině ostatních, protože Neukölln byla dělnická čtvrť. Rudější byl snad už jenom Wedding.

Policisté si šuškali. Tu a tam některý z modrých střelil po kriminálním komisaři kradmým pohledem. Rath vyklepal z krabičky jednu overstolzku a zapálil si. Nikdo mu nemusel říkat, že je tady vítaný asi tak jako armáda spásy v nočním klubu, to bylo celkem zjevné. Mravnostní oddělení se v policejních kruzích netěšilo dvakrát dobré pověsti. Ještě před dvěma lety byl přednostním úkolem oddělení E dohled nad prostitucí ve městě. Tedy něco jako úředně provozované kuplířství, protože pouze policejně registrované prostitutky mohly provozovat své řemeslo legálně. Mnozí policisté této závislosti nestydatě využívali. Potom však nový zákon o potírání pohlavních nemocí přenesl tento úkol z mravnostní policie na zdravotní úřady. Od té doby se oddělení E staralo o ilegální noční kluby, pasáky a pornografii, nicméně jeho pověst se nikterak nezlepšila. Stále se zdálo, že něco z té špíny, kterou se policisté profesně zabývali, ulpívá i na nich.

Rath vyfoukl cigaretový kouř nad svůj stůl. Z čák na hácích na stěně kapala dešťová voda na podlahu pokrytou linoleem; bylo to stejně zelené linoleum, jaké měli i v kancelářích kriminální policie na Alexanderplatzu. Jeho šedý klobouk působil mezi vším tím černým lakem a nablýskanými policejními hvězdami celkem nepatřičně – stejně jako jeho kabát, který visel uprostřed modři policejních svrchníků. Civil mezi samými uniformami. Káva ve vybouleném plecháči, kterou před něj postavili, chutnala odporně. Hnusná černá břečka. Takže ani na 220. okrsku neuměla policie vařit kafe. A proč by to vlastně v Neuköllnu mělo být jiné než na Alexu? Přesto se znovu napil. Nic jiného na práci neměl. Jen proto tady seděl, aby čekal. Čekal, až zazvoní telefon.

Znovu sáhl po složce položené na stole. Snímky, na nichž byli ve všeříkajících pozicích zachyceni dvojníci Hohenzollernů a jiné pruské prominence, nepatřily k běžné laciné produkci. Žádný tisk, ale kvalitní fotokopie pečlivě seřazené v albu. Za tohle už člověk musel vysázet hezkých pár marek, bylo to zboží pro lepší kruhy. Na skladě ho měl pouliční prodavač časopisů na nádraží Alexanderplatz, jen pár kroků od policejního prezidia a kanceláří oddělení E. Upoutal pozornost policejní hlídky jen proto, že zpanikařil. Policisté chtěli prodavače jen upozornit na jakýsi neškodný časopis, který mu spadl z přenosného krámku, jenže když se přiblížili, hodil jim pod nohy veškerý svůj sortiment a vzal do zaječích. Kromě časopisů se okolo mladých pochůzkářů s rudýma ušima rozletěly i lesklé pornografické fotografie. Úžasem nad uměleckými kvalitami fotomodelů málem zapomněli pronásledovat uprchlíka. A když se konečně dali do stíhání, muž už jim zmizel na staveništích kolem Alexu. Když pak odevzdávali svůj nález Lankemu na stůl a podávali hlášení, měli oba mladí pochůzkáři uši červené znovu. Šéf oddělení E, kriminální rada Werner Lanke, uměl hezky řvát. Zastával totiž názor, že laskavost by uškodila jeho autoritě. Rath musel vzpomínat na to, jak ho nový šéf před čtyřmi týdny přivítal.

„Vím, že máte dobré konexe, Rathe,“ zahromoval Lanke. „Jestli si ovšem myslíte, že se proto nebudete muset ušpinit, tak to se mýlíte. Tady nikoho nešetříme! A člověka, o kterého jsem se neprosil, už vůbec ne!“

První měsíc u oddělení E měl skoro za sebou, ovšem ta doba mu připadala jako za trest. A možná to taky trest byl, i když ho nedegradovali, ale jen přeložili. Musel odejít z Kolína a taky z oddělení vražd. Pořád byl ale ještě kriminálním komisařem! A neměl v plánu trčet na mravnostním věčně. Nechápal, jak to může Strejda vydržet, ale tohohle kolegu práce na Éčku snad dokonce bavila.

Vrchní komisař Bruno Wolter, nazývaný pro svou poklidnou povahu většinou Strejda, velel jejich vyšetřovací skupině a také dnešní razii. Venku ve dvoře stanice čekal vůz pro mužstvo, zatímco tam Wolter se dvěma dámami z ženské kriminální policie a velitelem zásahové jednotky rozebíral podrobnosti plánované akce. Mohlo to začít každou minutou. Čekali jen na zavolání od Jänickeho. Rath si představoval, jak nováček sedí v tom zatuchlém bytě, který zabrali ke sledování ateliéru – v jedné ruce dalekohled, zatímco druhá se mu nervózně chvěje nad telefonním sluchátkem. I kriminální asistent Stephan Jänicke přišel na mravnostní teprve začátkem dubna, byl přidělen ke službě na Alexu přímo z policejní školy Eiche. Byl to zamlklý, světlovlasý Východoprušák, který i přes poznámky starších kolegů bral své povolání vážně.

Telefon na psacím stole začal zvonit. Rath zamáčkl cigaretu a uchopil lesklé černé sluchátko.

Autokar mužstva zastavil přímo před velkým činžovním blokem v Hermannstrasse. Chodci s nedůvěrou sledovali, jak mladí muži v uniformách seskakují na chodník. V této části města policii nevídali rádi. V přítmí průjezdu vedoucího do dvorů čekal Jänicke, ruce zabořené v kapsách u kabátu, límec vyhrnutý a klobouk stažený do čela. Rath musel skrývat úsměv. Jänicke si dával záležet, aby vypadal jako ostřílený velkoměstský polda, jenže jeho stále červené tváře v něm prozrazovaly kluka z vesnice.

„Uvnitř je asi tucet lidí,“ řekl nováček a snažil se s Rathem a Wolterem udržet krok. „Viděl jsem Hindenburga, Bismarcka, Moltkeho, Viléma jedničku a dvojku a dokonce Starého Fritze.“

„Tak jen doufám, že je tam i pár holek,“ řekl Strejda a zamířil do druhého dvora. Obě dámy se kysele usmály. Policisté v civilu a deset uniforem následovalo vrchního komisaře za druhý dům. Ve dvoře hrálo pět kluků fotbal s plechovkou. Když uviděli zásahovou jednotku, strnuli a nechali plechovku dotočit poslední rachotivou piruetu. Wolter si položil ukazovák na rty. Nejstarší z chlapců, mohlo mu být asi jedenáct, mlčky přikývl. Nahoře se přirazilo okno. Fotoateliér Johann König, 4. patro, hlásala mosazná cedulka u vstupu na schodiště. Strejda musel zapojit jednoho ze svých četných informátorů z berlínského podsvětí, aby se na Königovu stopu dostal, protože tenhle fotograf byl z policejního hlediska nepopsaným listem. Většinou dělal laciné pasové fotografie pro nepříliš solventní neuköllnské zákaznictvo a tu a tam rovněž obligátní rodinné snímky: kojenci na kožešině ledního medvěda, děti s kornouty v první školní den, šťastní novomanželé a cokoli dalšího si zákazníci ještě přáli. Jako prasák se však ještě nikdy neprojevil. Dosud netrestaný. Jeden záznam se ale přece našel. Politický. Člověk se nemusel dopustit zločinu, aby si ho policie všimla. Rath dostal nápad prohledat i obsáhlou kartotéku oddělení IA, politické policie, a narazil na poznámku, která tam dřímala už deset let: roku 1919 političtí Johanna Königa zaevidovali jako anarchistu a věnovali mu jeho vlastní, i když velmi málo popsaný kartotéční lístek. V porevoluční době už na sebe fotograf politicky neupozorňoval, stáhl se do ústraní – jako mnozí jiní. Teď ho ale jeho neskrývaný odpor k lesku a slávě Pruska přece jen přivedl do střetu se zákonem. Žádný div, pomyslel si Rath, stavět se s tímhle příjmením proti monarchii, to prostě nemůže dopadnout dobře.

Jednomu mladému policistovi ze zásahovky zřejmě táhly hlavou podobné myšlenky.

„Císař šoustá u Krále,“ zavtipkoval a s nervózním šklebem se rozhlédl po ostatních.

Nikdo se nezasmál. Wolter vtipálka postavil před zadní vchod do domu a se zbytkem oddílu stoupal co nejtišeji šerým schodištěm, na něž vnikalo jen málo denního světla. Kdesi v domě hrálo rádio. Ve druhém patře se otevřely dveře, na schodiště vystrčila nos šedovlasá matička, a když uviděla policejní oddíl, tak zase honem rychle zavřela. Dvě ženy a dvanáct mužů nevydávali téměř žádný hluk. Zastavili se úplně nahoře před posledními dveřmi. Johann König, fotograf, stálo tam, avšak tentokrát ne na mosazi, ale na zažloutlém, zvlněném kartonu. Wolter nic neřekl, jen krátce pohlédl na velitele zásahové skupiny a zvedl pravý ukazovák k ústům. Bylo slyšet jen to rádio a vzdálené troubení auta kdesi z ulice. Na rozražení chatrných dveří by stačil jeden prudký kopanec, ale Wolter odstrčil velitele zásahovky stranou. Rath viděl, jak Strejda vytahuje z kapsy kabátu paklíč a sklání se k zámku. Netrvalo to ani pět vteřin a bylo otevřeno. Než zatlačil na dveře, tasil Wolter služební zbraň. Ostatní se zachovali stejně. Jenom Rath nechal svého Mausera v pouzdře. Po tom incidentu v Kolíně si přísahal, že na zbraň nesáhne, pokud se tomu bude moct jen trochu vyhnout. Nechal ozbrojené kolegy projít a zůstal u dveří. Odtud pozoroval absurdní scénu odehrávající se v ateliéru.

Na zeleném kanapi se právě svalnatý Hindenburg lopotil na nahotince připomínající vzdáleně Matu Hari. Vedle stál prostý pěšák v uniformě i s piklhaubnou. Nebylo patrné, jestli se smí jako další potěšit s Matou Hari, nebo jestli má být k sexuálním službám svému polnímu maršálovi. Ostatní představitelé, půlka z nich nahá, pozorovali scénu nasvícenou několika světlomety a živě se bavili. Za fotoaparátem se skláněl muž s kozí bradkou a komandoval polního maršála.

„Natoč jí ten zadek trochu víc ke mně… ještě trochu… Jo, to by šlo. Nehýbat se a – výborně!“

A zas měl v bedýnce další snímek. Skvěle. Všechno to bude důkazní materiál. Nikdo ze slavné společnosti si nevšiml, že do ateliéru vešel tucet ozbrojených policistů. Mladíci ze zásahovky natahovali krky, aby dobře viděli, a sunuli se dál do místnosti. Když se v té tlačenici převrhl reflektor, hlasitě to zařinčelo.

Hovor utichl. Všechny obličeje se otočily ke dveřím a jejich výrazy ztuhly v témže okamžiku. Jen Hindenburg a Mata Hari se nedali vyvést z rytmu.

„Tohle je policejní zásah!“ křikl Wolter do místnosti.

„Všichni půjdete s námi na prezidium! Odpor je zbytečný. Všechno nechejte tam, kde je, hlavně pokud by to mohlo vypadat jako zbraň!“

Nyní na ně hleděli už i Hindenburg s Matou Hari. Nikoho ani nenapadlo se bránit. Něčí ruce se zvedly nad hlavu, jiné se reflexivně přesunuly před pohlaví. Všechny čtyři ženy v ateliéru byly téměř nebo úplně nahé. Policistky jim hodily deky a poté přešli k činům muži v uniformách. Cvakla první pouta. König blekotal cosi o erotice a svobodě umění, ale zmlknul, když na něj Wolter zařval. Pak byli na řadě prominenti. Bismarck – cvak. Fridericus Rex – cvak. Když nasazovali náramky Starému Fritzovi, měl doopravdy slzy na krajíčku. Sbírali je jednoho po druhém. Hindenburga a Matu Hari museli z kanape stáhnout. Pro hochy ze zásahové jednotky to byla snadná práce. A zábavná.

Rath už viděl dost, a tak se vrátil na schodiště. Už nehrozilo nebezpečí, že by jim některý z nich pláchl. Stál u zábradlí a díval se dolů. Sundal si klobouk a jeho ruce si hrály s šedým filcem. Až to tady skončí, čekají je ještě výslechy na prezidiu. To je hodně práce na to, že mají jen zahnat do kouta pár krys, které si vydělávají tím, že fotografují jiné lidi při šoustání a zraňují tím národní city. Těm v pozadí, kteří rýžují opravdu velké peníze, těm se stejně na kůži nedostanou. Místo nich skončí za mřížemi zase jen pár smolařů. Lanke bude mít úspěch, který bude moct hlásit policejnímu prezidentovi, a jinak se nic nezmění. Rath se musel hodně snažit, aby v tom všem viděl nějaký smysl. Ne že by pornografii schvaloval. Nijak zvlášť ho ovšem nerozčilovala. Svět už byl takový – od té doby, co se obrátil vzhůru nohama. Revoluce roku 1919 převrátila naruby všechny morální hodnoty a inflace roku 1923 zase všechny ty materiální. Copak neexistovaly důležitější věci, o které by se policie měla zajímat? Například udržovat klid a pořádek a dohlížet na to, aby jeden člověk nemohl beztrestně zabít jiného?

Na oddělení vražd věděl, proč pracuje u policie. Ale na mravnostním? Koho zajímalo, jestli bude o nějaké porno víc nebo míň? Možná tak samozvané apoštoly morálky, kteří si našli svoje místečko i za republiky, ale k těm on nepatřil.

Z úvah ho vyrušilo spláchnutí. V mezipatře se otevřely dveře. Nějaký štíhlý muž si právě chtěl natáhnout šle přes nátělník a ztuhl, když nahoře uviděl stát Ratha. Komisař ten obličej znal. Obličej, který jim ve sbírce ještě chyběl. Špičatý knír, přísné oči, které nyní hleděly spíš překvapeně. Falešný Vilém dvojka na pochopení situace nepotřeboval ani vteřinu. Jedním skokem se přenesl přes zábradlí a ocitl se o půl patra níž. Jeho kroky dusaly v rychlém tempu dolů. Rath se rozběhl za ním. Instinktivně. Byl policajt, lovil zločince. Momentálně i takové, jejichž zločin spočíval jen v tom, že byli podobní odstoupivšímu císaři a nechali se fotit při prcání. Nebyl čas dát vědět kolegům. Na schodišti bylo takové šero, že si skoro neviděl pod nohy. Víc klopýtal, než běžel. Konečně dorazil do přízemí. Denní světlo ho oslňovalo. Málem zakopl o policistu ze zásahové jednotky, který se právě zvedal ze země.

„Kde je?“ zeptal se Rath a mladý policista, který ještě před pěti minutami trousil vtipy o souložícím císaři, ukázal se zdeptaným výrazem směrem do Hermannstrasse.

„Budu pronásledovat prchajícího, ohlaste to,“ křikl Rath. Potom vypálil vraty na Hermannstrasse. Přestalo pršet, ale asfalt se černě, vlhce leskl. Před domem zastavil anton, který měl naložit sklizeň z razie a odvézt ji na Alex. Ale kde byl Vilém dvojka? Rath se rozhlížel. Po celé délce ulice, částečně na chodníku, částečně na vozovce, ležel stavební materiál. Trámy, ocelové traverzy a roury, kolem nichž se prodírali chodci i auta, byly určeny pro stavbu metra pod Hermannstrasse. Řidič antonu vystoupil a dával komisaři znamení. Rath s klením přelezl přes hromadu prken a uviděl nestoudného císaře: přikrčený a s vlajícími šlemi běžel po Hermannstrasse směrem na Hermannplatz.

„Stát! Policie!“ zařval Rath. Jeho výkřik účinkoval na Viléma dvojku jako startovní výstřel. Muž se napřímil a vypálil plnou rychlostí, přeběhl šikmo přes vozovku a na chodník, kde si drsně razil cestu mezi chodci.

„Zadržte ho!“ volal Rath. „Tohle je policejní zásah!“ Nikdo nereagoval.

„Nenamáhej se,“ uslyšel za sebou známý hlas. „Tady lidi policajtovi nepomůžou.“ Wolter ho pleskl po rameni. „Poběž,“ řekl Strejda a vyrazil. „Ve dvou tu krysu dostaneme!“

Rath žasl nad rychlostí, jakou mohutně stavěný Wolter navzdory své váze sbíhal po mírně se svažující Hermannstrasse. Měl co dělat, aby se za ním udržel. Dohonil Strejdu teprve těsně před náměstím Hermannplatz.

„Vidíš ho?“ funěl Rath. Píchalo ho v boku a musel se opřít o sloup pouličního osvětlení. Teprve teď si uvědomil, že klobouk drží stále v ruce, a nasadil si ho. Wolter kývl bradou na Hermannplatz. Před nimi čněla až do nebe kolosální hrubá stavba Karstadtu. Nový obchodní dům měl konzervativnímu Hermannplatzu dodat něco z atmosféry New Yorku. Na léto se počítalo se slavnostním otevřením, ale teď tu bylo vidět jen obrovské lešení lemované v určitých rozestupech nákladními výtahy a jeřáby. Severní a jižní věž čněly do téměř šedesátimetrové výše. A Vilém dvojka se hnal k jižnímu rohu staveniště, přímo skrz velkou křižovatku mezi troubícími auty. Jen o vlas nevběhl pod kola tramvaje linky 29, která se právě chtěla rozjet nahoru po Hermannstrasse. V posledním okamžiku překřížil dráhu skřípající obludy tygřím skokem a zmizel policistům z očí. Museli počkat, až kolem nich tramvaj prorachotí. A pak už nebylo po prchajícím muži ani stopy. Přešli křižovatku a pročesávali očima náměstí.

„Do metra to rozhodně nestačil,“ řekl Wolter. „Tolik času neměl.“

„Ale dostat se sem měl času dost,“ řekl Rath a ukázal na plot kolem staveniště. Celé staveniště obchodního domu oddělovala od lidského hemžení na Hermannplatzu asi dva metry vysoká prkenná ohrada polepená plakáty.

Strejda přikývl. Blížili se ke staveništi a hledali místo, kde ten chlap mohl přelézt přes plot. Hajte svá práva! Demonstrujte na 1. máje! načáral někdo rudou barvou na ohradu a zlikvidoval tím několik reklamních sdělení najednou.

Tady! Ten plakát!

Rath se podíval na Woltera. Ten si toho musel všimnout v tentýž okamžik. Přišli k reklamě na limonády Sinalco a prozkoumali ji zblízka. Nad S a pod C byl papír natržený. Špinavé skvrny jako od podrážek. Žádný vandalismus. Stopy po šplhání.

Wolter udělal stoličku, Rath se vytáhl po vlhkém, kluzkém dřevě a nahlédl za ohradu. A vážně, támhle ho uviděl! Vilém dvojka běžel směrem k Urbanstrasse a dostal se už skoro na protější stranu staveniště. Byla to řádná štreka, vzhledem k tomu, že průčelí obchodního domu zabíralo celou delší stranu Hermannplatzu, což bylo dobrých tři sta metrů.

„Chce do Urbanstrasse! Zastav ho,“ křikl na Strejdu, přehoupl se přes plot a pokračoval v pronásledování. Pokud se Brunovi podaří odříznout mu cestu, dostanou ho do kleští. Vilém dvojka ho zaznamenal a z dálky už vypadal mnohem uštvaněji. Falešný císař se nacházel na úrovni severní věže a proběhl kolem nákladního výtahu rovnou k plotu u Urbanstrasse. Za chvíli se ocitne v pasti! Muž se však zastavil. Otočil se a zmizel za ocelovou konstrukcí výtahu – a potom ho Rath uviděl, jak šplhá vzhůru po ocelových vzpěrách, hbitě jako krysa. Ten se nehodlal tak snadno vzdát. Rath se dlouho nerozmýšlel, musel za ním.

Ale ani omylem toutéž cestou. Chlípný císař musel být buď lezec, nebo akrobat. Nebo obojí. Nic pro policistu bez cirkusových zkušeností. Rath se rozhodl pro lešení a vyhoupl se na nejbližší žebřík. Opatrně, patro za patrem, stoupal výš a výš a dával si pozor, aby tu mrštně šplhající krysu neztratil ani na chvíli z očí. Byla neděle, obrovské staveniště zůstalo opuštěné. V džungli oceli a dřeva se pohybovali jen dva lidé. Pak žebříky skončily. Lešení končilo v sedmém patře, hlavní budova už vyšší nebyla. Výtah se však přimykal k severní věži, která se podobala nedokončenému mrakodrapu a jejíž lešení stoupalo ještě o pár pater výš. Vilém šplhal dál. Chtěl se snad dostat až na vrchol věže? Skoro to tak vypadalo. Rath zasténal. Hlavně se nedívat dolů, omílal si dokola, jenom ne dolů! Císař šplhal po konstrukci výtahu, ve výšce šedesáti metrů. Rath se na to snažil nemyslet a díval se jen přímo před sebe. Aby se dostal na severní věž, musel přeběhnout několik metrů po houpajících se prknech. Další lešení, další žebříky a šplhání pokračovalo. Císaře už neviděl. Na tom nezáleželo, prostě jen výš a výš, však ho už dostanou. A pak dorazil na vrchol lešení věže. Rath byl zcela bez dechu a opřel si čelo o chladnou ocel nosníku.

Se supěním se rozhlédl. Kde ten chlap je? Nikde nic. Nemohl se ten sviňák prostě vzdát? Musel přece vidět, že tohle nemá smysl!

Když pohlédl dolů, cítil, jak se mu prsty zatínají do nosníku. Proč ho ta hloubka tolik přitahovala, když ho současně tak děsila? Na Hermannplatzu se hemžily spousty postaviček, autíčka jako na hraní jezdila sem a tam. Měkla mu kolena. Přes střechy viděl daleko na Kreuzberg, na velkou halu nádraží Görlizer Bahnhof uprostřed moře domů a v dálce proti šedému nebi i komíny elektrárny Klingenberg Přinutil se hledět zase na lešení. Kde byl ten falešný císař? Že by už na cestě dolů? To by bylo v pořádku, tam ho přivítá Bruno. Pokud ale ten chlap byl pořád někde tady nahoře, měl za úkol ho sbalit. To měl Gereon Rath prostě za úkol, strach z výšek sem, strach z výšek tam. Snažil se napínat uši, ale vítr hvízdal příliš hlasitě. Opatrně sešplhal o patro níž, kde byl aspoň trochu chráněn před větrem.

A vtom před ním stál Vilém dvojka.

Muž se polekal stejně jako komisař. Oči měl vytřeštěné a na zběsilém útěku ztratil polovinu falešného kníru.

„Odpal, fízle,“ řekl. Jeho hlas zněl nervózně a přiškrceně. Vůbec ne majestátně. V očích měl cosi šíleného, což ještě podtrhovala rozmazaná divadelní líčidla.

Kokain, pomyslel si Rath. Je na koksu, šňupnul si prve na záchodě. Tady ještě bude veselo.

„Poslouchej, člověče,“ řekl Rath a snažil se mluvit co nejklidněji, „uznej, že to nemá smysl. Mohl jsi nám oběma ušetřit to šplhání, takže nám aspoň ušetři další nepříjemnosti.“

„Tobě žádný nepříjemnosti neušetřím,“ řekl muž. Z ničeho nic se mu v ruce objevilo něco kovově lesklého. No výborně, pomyslel si Rath, kokainista s bouchačkou.

„Schovej tu věc,“ řekl. „Nebo mi ji dej. A já ti slíbím, že jsem v tvojí ruce žádnou pistoli nikdy neviděl. Ani to, že bys s ní ohrožoval policajta.“

„Skončils s tou pohádkou, ty hňupe?“

„A na urážku úřední osoby můžu taky zapomenout.“

„A když ti udělám díru do palice, na to zapomeneš taky, jo?“

„Chci s tebou jen rozumně mluvit.“

Zbraň v mužově ruce se mírně chvěla. Rath viděl, že jde o menší ráži, ale stáli blízko od sebe, takže na vraždu policisty by spolehlivě stačila.

„Chceš mě akorát ukolíbat, ty zasranej fízle! Dokud ti kumpán nepřijde na pomoc!“

Kokainista ani netušil, jakou má pravdu. Rath viděl, jak Wolter pomalu vylézá na prkna za chlapovými zády.

„Můj kumpán na tebe čeká dole,“ řekl. „Kolem něj neprojdeš, i kdybys mě zastřelil. Ten má totiž taky bouchačku, ale trochu větší, než je ta tvoje hračka.“

„Chceš vidět, co ta hračka umí?“

Muž zvedl pistoli, ale v ten moment na něj zezadu zaútočil Wolter. Sevřel oběma rukama narkomanovu pravou paži. Tu s pistolí. Wolter se ke zbrani pokoušel dostat a natahoval po ní ruku. Konečně na ni sáhl…

Vyšel výstřel.

Rath uslyšel hvízdnutí projektilu těsně u ucha a pak zapraštění dřeva. Instinktivně se přikrčil.

Falešný císař se zatvářil zděšeně a zapomněl se bránit. Wolter se chopil šance a vší silou udeřil s rukou svírající zbraň o ocelový nosník. Výkřik bolesti a zbraň dopadla na prkna. Strejda si gaunera pootočil a zabořil mu pravou pěst do žaludku. Muž se okamžitě zkroutil, ale mohutný policista přesto vypálil levý hák, který císaře poslal definitivně k zemi. Wolter bezvědomého muže ještě nakopl do žeber a zafuněl.

„Takovej hajzl!“

Přicvakl muže pouty k lešení a zvedl jeho pistoli.

„To bylo o fous, Gereone,“ řekl. „Měls mít zbraň v ruce.“

„Ruce jsem potřeboval na šplhání.“

Rath věděl, že má Strejda pravdu. Bylo naivní si myslet, že se dá práce u mravnostního zvládat bez střelné zbraně. Policie byla policie. „Díky, kolego,“ řekl nakonec, když si uvědomil, že Wolter jeho námitku nepřijímá.

„Říká se díky, parťáku,“ prohlásil Wolter a poplácal ho po rameni. Vrchní komisař vytáhl kapesní nůž, otevřel ho a pustil se do velkého trámu za Rathem. Za chvíli ze dřeva vyloupnul střelu. Vzal ji a šel k narkomanovi, který se již probral a kroutil se v poutech. Wolter mu vrazil tak prudkou facku, že se mu spustila krev z nosu. Muž vyjeveně zíral na policistu, který si dřepl na prknech přímo před ním a strčil mu projektil pod nos.

„Měl bys mi bejt vděčnej, ty dobytku,“ řekl Wolter. Dobytek vyplivl krev.

„Víš proč?“ Zmateně těkající oči.

„Zachránil jsem tě před popravou, která by tě jako vraha policajta čekala.“

Další plivanec krve.

„Ovšem pokus o vraždu policajta, ten máš na krku pořád. Víš, co s takovýma děláme?“

Zavrtění hlavou.

„Ty to nevíš? Tak mě poslouchej. Půjdeš do Plötzensee a tam se postaráme, aby tě zavřeli k opravdu drsnejm hochům. A těm dáme vědět, že seš zatracenej prcičkář. Víš, co v Plötzensee dělají s prznitelama dětí? Žádnej dozorce není tak blbej, aby se do toho pletl. Znám lidi, co by radši dali přednost tý popravě. Co si přáli, aby bývali trefili, když už namířili na policajta.“

Vylekaný pohled.

Wolter se podíval na Ratha.

„Co s tím hajzlem uděláme?“ zeptal se.

Rath pokrčil rameny. Strejda se otočil na kokainistu.

„Víš ty vůbec, že my jsme jediní přátelé, který na tomhle smutným světě ještě máš?“ Otáčel projektilem mezi bříšky prstů. „Tohle tady je důkazní materiál. Tuhle kulku jsi vystřelil na mýho kolegu. A málem jsi trefil.“

Schoval ji do kapsy u saka.

„Možná ale tahle kulka nikdy nevyšla z hlavně.“

Wolter čekal, až muž zpracuje jeho slova. Potom vzal pistoli, uchopil ji dvěma prsty za hlaveň a pohupoval jí. Jako kouzelník ve varieté hypnotizující dobrovolníka z publika. Oči na kokainu se snažily zbraň sledovat.

„Hezkej model. Malá, ale praktická.“ Hvízdl mezi zuby. „Ó, značka Lignose! Ráže 6,75. A na ní tvoje otisky. To potěší každýho soudce.“ Schoval pistoli do kapsy.

„Záleží jenom na tobě, jestli ji nějakej soudce někdy uvidí.“

Kokainistovi se konečně vrátila řeč.

„Co po mně chceš, poldo?“ zafuněl. Zorničky mu bez ustání kmitaly sem tam. V jeho očích se mísil strach s nadějí.

„Chci ti vysvětlit, že teď záleží jenom na tobě, jak růžová bude tvoje budoucnost. Je to úplně snadný. Dávej pozor, nebudu to opakovat! Odteď patříš mně a mýmu kolegovi.“ Wolter ukázal na Ratha, který pomalu přišel blíž.

„Když se tě budeme chtít na něco zeptat, budeš pro nás mít odpovědi. Vždycky. Kdykoliv tě navštívíme, ve dne nebo v noci.“

Sundal muži pouta a zvedl ho na nohy. „Hned si vyzkoušíme, jestli jsi rozuměl. Když se k tomu postavíš dobře, nebudeme muset ani na prezidium.“

„Já jsem nikdy nikoho nenapráskal! Hledejte si svoje špicly jinde!“

„Vždycky je něco poprvý. Někdo jako ty by to měl vědět.“ Wolterovi se zdařil skoro šarmantní úsměv. Skoro.

„Věř mi, člověk si zvykne. A někdy z toho pro tebe i něco kápne. Když s tebou budeme spokojení.“

„A když vám řeknu, co si můžete?“

„Mysli na to, co jsem ti vyprávěl o Plötzensee! To ti ulehčí rozhodování.“

Mokré ulice stále ještě zrcadlily šedobílé nebe a nad městem visely těžké dešťové mraky. Černý ford model A s vytaženou střechou uháněl po třídě Kottbusser Damm. Wolter svým vozem předjížděl vlekoucí se sváteční řidiče. Rath seděl na sedadle spolujezdce a toulal se v myšlenkách, zatímco se kolem míhalo město. Na Alexu je čekala hlavní část práce: výslechy, výslechy, výslechy. Banda už se potila ve vazbě, nováček Jänicke ji v antonu doprovodil na Alex asi před hodinou. Než začne práce, nechají Königa a jeho lidi ještě trochu podusit v celách předběžného zadržení. S tím, co jim prozradil necudný císař slyšící na jméno Franz Krajewski, mohli bandě pořádně zatopit.

Falešný císař žvanil jak rádio. Vyždímali ho přímo na lešení a pak ho nechali běžet. Rath se poučil o tom, jak Wolter rekrutuje své informátory, a kolegova brutalita ho překvapila. Mlčky seděli vedle sebe. Rathovi bylo jasné, že to představení na lešení mělo být i lekcí. Lekcí pro nováčka z rýnské provincie. Wolter jako by vytušil Rathovy myšlenky.

„Když takovou krysu zašiješ, už z ní nic nedostaneš,“ řekl. „Je rozumnější, když teď bude pobíhat po Berlíně a bude vědět, že ho můžeme kdykoliv sbalit. Když ho máme v hrsti tak, že se neodváží ani uprdnout, aniž by se nás předem zeptal. Říkám ti, ten chlap nám ušetří spoustu práce. Jenom doufám, že si nevyšňupe rozum z hlavy moc brzo.“ Zasmál se a hrábl do kapsy u saka. „Vždycky když si tady na to vzpomene, nadělá si do kalhot.“

Wolter vylovil kulku. Kulku, která měla trefit Ratha.

„Na,“ řekl a podával ji Rathovi.

„Co já s tím?“

„Vezmi si to! Chtěl přece odprásknout tebe.“

Když u Kottbusser Tor podjeli pod nadzemkou, šlápl Wolter na plyn. Na Dresdener Strasse byl slabý provoz.

„Jsme parťáci,“ řekl Strejda. „Teď se dokonce dělíme o informátora. Je to jen mezi námi, nikoho dalšího to nemusí zajímat.“

Měl pravdu. Nechali Krajewskiho běžet, což bylo proti všem služebním předpisům a proti všem zákonům. Rath z toho nebyl nadšený. Kolegové však jejich verzi přijali: ten člověk jim bohužel unikl. Nikdo jim nic nevyčítal, když se vrátili na Hermannstrasse s nepořízenou. Kolegové vinili z císařova útěku policistu, kterého Krajewski zaskočil nepřipraveného. Mladík měl špatné svědomí a mlčel. O to horlivěji si ovšem vedl pak. Při prohledávání ateliéru postupoval tak důkladně, jako kdyby tím mohl napravit svou chybu. Rath a Wolter dohlíželi na prohlídku, zatímco Jänicke už byl s bandou na cestě. Našli mnoho desek a kopií, pro prokurátora víc než dost. A dost na to, aby mohli Königa trochu skřípnout. Krajewski jim na lešení prozradil, že fotograf svému nadanému souboru slíbil i filmovou kariéru. Na tom nebylo nic neobvyklého. Potom, co se v posledních letech masivně rozšířila pornografie a oplzlé sešitky se prodávaly na ulici nebo pod pultem ve stále větším množství, zvětřila spodina berlínského filmového průmyslu možnost výdělku, kterou skýtaly tak zvané osvětové filmy. Zasvěceným se promítaly v zadních místnostech lokálů a v ilegálních nočních podnicích. Většinou v lepších končinách na západě města, protože vstupné bylo mnohem vyšší než v případě běžného biografu. Bohatí pánové si s sebou často brávali společnice, aby si hned vyzkoušeli to, co viděli na plátně. Něco takového by König nemohl zvládnout na vlastní pěst, na to potřeboval důležité lidi v pozadí. U filmu, v podsvětí a také v lepších kruzích na západě. Krajewski neprozradil žádná jména, ať na něj tlačili sebevíc. Možná opravdu víc nevěděl. Každopádně ale měli pár informací, kterými bylo možné Königa překvapit. Možná před sebou měli klíč k rozkrytí celé pornografické sítě.

Rath zkoumal projektil, který mu Wolter věnoval. Nenápadný, malý a lesklý. A přesto ho mohl stát život. Podíval se na Strejdu, který se právě snažil odklidit si troubením z cesty zamyšleného cyklistu. Opravdu mu tenhle muž s přívětivým obličejem právě zachránil život?

Každopádně ho vysekal z ožehavé situace. Nic na světě nedávalo Gereonu Rathovi právo Bruna Woltera kritizovat. Porušil pár předpisů, no a? Možná to tak doopravdy bylo. V tomhle velkém, chladném městě vládl jiný, tvrdší způsob hry než v Kolíně. Na to by si měl raději zvyknout.

„Jestli to tady chceš někam dotáhnout, nesmíš být cimprlich,“ nechal se slyšet Wolter. Rath se divil, jak správně si kolega vyložil jeho mlčení.

„Tady to někam dotáhnout? Na mravnostním?“ zeptal se.

„Co to meleš? Nemáme se přece špatně! Pracovně se potulujeme nočním životem nejzábavnějšího města na světě. A nejvykřičenějšího. To má něco do sebe. Teda já bych neměnil. Že nad námi někteří kolegové ohrnují nos, na to se dá zvyknout.“

Rath se podíval na Woltera, který zase hleděl na cestu před sebou. „Proč vlastně neděláš na oddělení A? S tvými kontakty a schopnostmi?“

„U vyšetřovatelů vražd? Jestli potřebují moje schopnosti, zkušenosti a kontakty, tak ať za mnou přijdou. Já se nehrnu, abych u nich mohl dělat.“

„Mají ale dobrou pověst!“

„Jistě. Gennatova parta, miláčci novinářů, miláčci společenské smetánky! Loupeže a vraždy, to vynáší větší úctu než špína a smilstvo.“ Wolter se na něj podíval, jako kdyby odhadoval jeho cenu. „Není jednoduché se mezi ně dostat. Gennatovi lidi prošli pečlivým výběrem. To musíš nejdřív přijít s nějakou senzací. Šoustající císař bohužel nestačí.“ Zasmál se. „Ale buď v klidu. I my, obyčejní kriminalisté smrtelníci, smíme tu a tam pracovat na Olympu. Oddělení A si pravidelně půjčuje lidi z jiných oddělení. Budeš se moct vyřádit a zahrát si na vyšetřovatele vražd. Ale věř mi, tak napínavé, jak si myslíš, vyšetřování vraždy taky není.“

„Záleží na tom.“

„Na čem?“

„Já jsem dřív vraždy vyšetřoval a rozhodně jsem se nenudil.“

Tohle ještě nikomu v Berlíně nevyprávěl. Policejní prezident Zörgiebel byl jediný, kdo znal celou osobní složku Gereona Ratha. A Zörgiebel slíbil svému starému kamarádovi Engelbertu Rathovi mlčenlivost. Dokonce ani kriminální rada Lanke neznal služební minulost svého nového zaměstnance do všech podrobností. Wolter na něj krátce pohlédl, povytáhl obočí a soustředil se zase na provoz před sebou.

„No a? Stýská se ti po mrtvolách?“ zeptal se po chvíli. Rath musel polknout. V duchu mu vytanul bílý obličej, bílé tělo, v hrudi otvor po kulce slepený zaschlou krví. Mlčky se díval z okénka. Wolter objel velké staveniště u Jannowitzova mostu, které se dokázalo postarat o dopravní chaos i o nedělích, minul Märkisches Museum a pokračoval dál přes Waisenbrücke. Jenomže i z Alexanderplatzu bylo jedno obrovské staveniště. Těžká parní beranidla popoháněla stavbu metra, která náměstí rozryla téměř kompletně. Provoz byl sveden na silné dřevěné fošny, stavební ohrady tvořily úzké uličky, kterými se sunuly davy chodců. Ocelový most rychlodráhy přes Königstrasse podpíraly dřevěné trámy. Zahnuli už za roh u Aschingera, když tu přece jen padli do pasti. Jejich ford zůstal uvězněný za žlutým autobusem Berlínského dopravního podniku, který blokoval celou šířku provizorní vozovky. Berlín kouří Juno, hlásala reklama. Wolter zaklel. Na vnějších schůdcích na horní palubu stál kluk ve svátečním a dělal na ně dlouhý nos.

Obrovská cihlová masa policejního prezidia byla již na dohled. Přezdívku Rudý hrad nezískala náhodou. Velká nárožní věž trůnila nad Alexanderplatzem jako strážní věž na hradě. Rath si musel zvykat na to, že i zaměstnanci mají na mysli prezidium, když mluví o Hradu.

„Vystoupím a koupím něco k jídlu,“ prohlásil. „Pěšky budu na Hradě rychleji než ty autem.“

Ve frontě stál jen chvilku. Ani ne o deset minut později vcházel na prezidium vstupem z Dircksenstrasse. Kriminální policie měla své kanceláře tady, na straně směrem k rychlodráze. Pravidelné hučení a rachocení vlaků valících se kolem oken, dodávalo jeho dnům rytmus. Strážník ve vchodu pozdravil Ratha, který nesl v pravé ruce papírové sáčky od Aschingera. Třikrát pečená klobása s hořčicí. V levé ruce držel kelímek s bramborovým salátem. Byli u Aschingera stálými zákazníky. Chutnalo jim tam víc než v kantýně. Nejprve se v klidu najedí a potom se připraví na výslechy. Uplyne ještě nějaká doba, než si z cely vytáhnou prvního kandidáta. Ta banda se měla nejdřív podusit ve vlastní šťávě. Když stoupal po schodech, zakručelo mu v žaludku. Kromě dvou hrnků kafe, jednoho dobrého doma a druhého špatného na 220. okrsku, nedostal dnes do žaludku ještě nic.

Když vyšel ze schodiště na šedivě vymalovanou chodbu, zůstal okamžik nepřítomně stát před skleněnými lítačkami, na nichž stálo velkými bílými písmeny ODDĚLENÍ VRAŽD. Na mysli mu vytanula Brunova slova: Gennatova parta – miláčci smetánky – pečlivý výběr. Na dlouhé chodbě za lítačkami se zrovna otevřely dveře jedné z kanceláří. I vyšetřovatelé vražd v neděli pracovali. Ve dveřích stanula mladá žena a zavolala ještě cosi do místnosti, pak se otočila a vykročila chodbou. Rath přes sklo hleděl do její úzké tváře. Odhodlaně vykrojené rty, tmavé oči pod černými, módně nakrátko střiženými vlasy. Tmavě rudý kostým. Pod pravou paží svírala pořadač. Její kroky klapaly rychle a energicky po kamenné podlaze dlouhé chodby. Když zdravila protijdoucího kolegu, úsměv jí vykouzlil dolíček na levé tváři.

„Ať se nám nezatouláš,“ vytrhl ho ze zasnění něčí hlas. Otočil se jako přistižený při činu a pohlédl do smějící se tváře. „Pořád ještě pracuješ u nás,“ řekl Wolter a zacinkal klíčky od auta.

Skleněné dveře se otevřely. Žena věnovala úsměv i zaměstnancům oddělení E.

„Dobrý den,“ řekla. Její hlas byl jasnější, než by čekal. Wolter na pozdrav cvrnkl do klobouku, zatímco Rath mohl jen pozvednout papírové sáčky. Připadal si pitomě a neohrabaně. Žena se na něj zvědavě, skoro pobaveně podívala a on ruku s šustivými sáčky zas svěsil. Její úsměv se ještě vrátil. Tentokrát jen na nepatrný okamžik a on nevěděl, jestli se usmívá, nebo se mu vysmívá. Pak pokračovala dál. Tmavě rudá se vzdalovala, zašla za další skleněné dveře a zmenšovala se v dálce. Stále se za ní díval.

Strejda se zasmál a dloubl ho do ramene.

„Pojď, najíme se, než nám začne práce. Vypadáš jak tělo bez duše. Kdys měl vlastně naposled ženskou?“

„Zeptej se mě na něco jednoduššího,“ řekl Rath.

„Není divu, že se na mravnostním necítíš ve své kůži,“ prohlásil Wolter, „když žiješ jako mnich. Příležitostně tě seznámím s pár děvčaty.“

„Ušetři mě.“ Po té záležitosti s Doris měl Rath žen ještě plné zuby. Odhodila ho jak pověstný horký brambor, sotva začala ta štvanice. Nebylo to ani půl roku…

„Ale no tak!“ Wolter mu nedal pokoj. „Znám fajn holky! Z našeho řemesla člověk taky může něco vytřískat. Jak jsem říkal, neměnil bych.“

„No, na oddělení vražd se taky asi nemají špatně.“ Ukázal na skleněné dveře, v ruce pořád sáčky od Aschingera.

„Můžeš mi říct, kdo to byl?“

„Tys ji ještě neviděl?“ Wolter od něj vzal všechny tři sáčky. „Charlotte Ritterová, stenotypistka na vraždách. A teď pojď! Stydne nám jídlo.“

3 

Znovu ne! Posílají ho nahoru na střechu! Lankeho hlas. „Rathe, postarejte se o to. V tomhle se přece vyznáte. A neotálejte.“ Za kriminálním radou Lankem stojí kriminální ředitel Engelbert Rath, mlčí, a za ním vojsko mužů v uniformách. Výraz očí nad bílým knírem kriminálního ředitele byl mrazivý, zkoumavý a plný pohrdání. Tenhle pohled znal. Pohled, který jeho otec použil už tenkrát, když malý Gereon poprvé přinesl domů špatné známky. Lankeho rudý obličej byl naopak zkroucený do čistě sadistického šklebu. „Tak co bude, Rathe, hněte se! Kolik nevinných má ještě zemřít, protože vy nedokážete nevytáhnout zadek nahoru? Jestli si myslíte, že si nemusíte špinit ruce, tak to se pletete!“

Rath zvedá oči ke střeše, která je stále strmější a vypadá, jako by dokonce rostla. Jak se má tam nahoru dostat? Když se znovu ohlédl, všichni ze zásahové jednotky zmizeli. Místo mužů tam stály ženy. S dětmi. A potom začaly padat výstřely. Ženy padaly jedna po druhé. Sotva byla zkosena jedna řada, postoupila dopředu další. Beze slova, jako ovce jdoucí na porážku. Ženy umíraly tiše, děti křičely. Stále víc dětí. Čím víc žen zemřelo, tím víc dětí se přidávalo ke křiku.

„Ne!“ Rath se štval vzhůru a zapomínal na strach z výšek. Dům byl najednou obehnán lešením, dál musel lézt po žebřících. A pak uviděl toho střelce. Měl tam nachystanou celou baterii pušek. V poklidu je nabíjel, jednu po druhé.

Když Rath dospěl na nejvyšší podlážku, muž se otočil. Znal jeho obličej. Střelec si vyhrnul košili a ukázal mu bledý, vyhublý hrudník. Uprostřed něj zela díra po kulce. Proud krve už dávno vyschl, rána vypadala jako rány mrtvol na pitevně. Naprosto čistá.

„No, podívej se,“ řekl střelec vyčítavě, skoro plačtivě, a ukázal na díru ve své hrudi. „Tohle povím tátovi!“ natáhl ruku po nabité pušce.

Rath tasil služební zbraň.

„Odhoď zbraň!“ vykřikl, ale muž na něj namířil. Udělal to pomalu a soustředěně, jako kdyby cvičil na střelnici.

„Odhoď zbraň! Budu střílet!“

Muž naproti němu se nenechal vyvést z klidu.

„Nemůžeš mě zastřelit, já už jsem mrtvý,“ řekl a přimhouřil oči. „Zapomněl jsi?“

Rathovi se přepálily všechny pojistky. Nemohl jinak, musel střílet. Razila si v něm cestu nesmírná agrese a našla si jeho ruku s pistolí. Jeho ukazovák stále znovu tiskl spoušť, ale Mauser jenom cvakal. Cvak, cvak, cvak, zatímco ten proti němu v naprostém klidu zamířil a zkřivil ukazovák. Pomalu, jako ve zpomaleném filmu mačkal spoušť…

„Ne!“

Ze spánku ho probudil jeho vlastní výkřik. Posadil se na posteli rázem úplně bdělý. Na čele ho studil ledový pot a srdce mu bušilo. To cvakání pokračovalo. Šlo to od okna. Teď! A zase! Budík na nočním stolku ukazoval půl druhé. Rath se vyhrabal z postele, hodil přes sebe župan a podíval se ven. Na chodníku nikoho neviděl. Nürnberger Strasse byla opuštěná, v korunách stromů šelestil vítr. Na okenním parapetu ležely tři čtyři kamínky. Tak přece, někdo se ho snažil vzbudit. Otevřel okno a vyklonil se. Rath slyšel, jak se otevírají těžká domovní vrata. Potom krátké vyjeknutí.

„Tfuj, co tady strašíte?“ zeptal se ženský hlas. Pak viděl, jak na ulici, a tím do jeho zorného pole, vyšla nějaká dívka, asi kolem dvaceti. Za chůze se ohlížela přes rameno a rychle se vzdalovala ke stanovišti taxíků. Takže Weinert měl zase dámskou návštěvu! Rath se musel pousmát. Kdyby to tak věděla Elisabeth Behnkeová! Bytná přísně dbala na to, aby její nájemníci v pozdních hodinách nepřijímali žádné dámy. A vynalézavý Weinert měl nějakou na návštěvě skoro každý večer, aniž by mu na to Behnkeová přišla. Na koho ovšem Weinertův nejnovější objev dole u vrat narazil? Kdo ji tak polekal?

Zatímco nad tím ještě dumal, slyšel, jak domovní vrata ztěžka zapadla do zámku. Chvilku poté někdo zatahal za zvonek. V tuhle noční hodinu to znělo jako kostelní zvon. Potom Rath uslyšel bušení na dveře od bytu. Ať už je to kdokoliv, nesmí dělat takový rámus! Rath vyšel ze svého pokoje do prostorné předsíně. Dveře vedoucí do pokojů jeho bytné byly zavřené. Pevně doufal, že Behnkeová bude dál spát spánkem spravedlivých, dokud on ten problém tady nevyřeší. Weinert se neukazoval. Nejspíš měl špatné svědomí.

Další zabušení na dveře.

„Kardakov,“ zavolal cizí, skoro netlumený hlas přes zavřené dveře. „Alexej Ivanovič Kardakov! Atkroj dver! Eta ja, Boris! Boris Sergejevič Karpenko!“

Ať už to byl kdokoliv, Rath toho měl tak akorát dost!

Ten randál musí přestat!

Zprudka otevřel dveře od bytu a hleděl do zmatených, modrozelených očí velmi nedůvěryhodně vypadající osoby. Návštěvníkovi padaly do čela neupravené tmavě blond vlasy. Vyzáblý obličej, neoholená brada. Ratha udeřil do nosu pach alkoholu.

„Co je to za povyk?“ zeptal se muže, který na něj civěl skelnýma očima. Odpověď neobdržel. „Měl byste jít radši domů a lehnout si a neklepat uprostřed noci na cizí dveře.“

Muž něco řekl řečí, které Rath nerozuměl. Ruština? Polština? To nedokázal určit, ale věděl, že mu ten cizinec položil otázku. Co to mělo být? Že by ten chlap nebyl schopen trefit domů?

„Co jste říkal?“ zeptal se. „Hovoříte německy?“ Cizinec zopakoval otázku. Rath rozuměl pouze tomu, že se jedná o někoho jménem Alexej. Tohle nemělo význam, k ničemu to nevedlo.

„Je mi líto, já vám nepomůžu,“ řekl. „Běžte domů! Dobrou noc!“

Sotva zavřel dveře, spustil se opět rámus.

„Tak to by opravdu stačilo,“ zasoptil Rath a trhnutím znovu otevřel dveře, „jestli okamžitě nezmizíte, budete mít opravdu potíže!“

Muž ho odstrčil a vtrhnul dovnitř. Byly otevřené jediné dveře, ty od Rathova pokoje. A přesně tam opilec vrávoral. Rath se za ním rozběhl. Cizinec stál uprostřed místnosti a pátravě se rozhlížel. Co je to za idiota? Snad si nemyslí, že tu bydlí on? Rath toho člověka chytil za límec. Myslel si, že si s opilcem hravě poradí, takže ho vetřelcův náhlý amok opravdu zaskočil. Cizinec se s výkřikem otočil a natlačil ho na stěnu. Rathův krk tisklo šlachovité předloktí, cizí obličej se dostal tak blízko, že alkoholový pach z úst byl skoro nesnesitelný.

„Gdě Alexej? Što s nim?“ zavrčel muž a spustil další proud nesrozumitelných slov. Rath ho nakopl kolenem do podbřišku. Cizinec se zlomil v pase, ale okamžitě se zas napřímil. „Job tvaju mať!“ zařval a skočil na Ratha, který se mu však obratně vyhnul. Vetřelec vrazil do mohutné novogotické šatní skříně a vyštípl z jejího boku prkno. Tak to už bylo skutečně příliš! Rath toho muže chytil za límec, zkroutil mu ruku za zády a smýkal s ním zpátky na chodbu. Dveře bytu zůstaly otevřené a na schodišti se nesvítilo. Opilec nesrozumitelně hulákal a usilovně se snažil osvobodit z ocelového sevření. Marně. Rath si ho připravil do vhodné pozice, pustil ho a přidal mu pořádný kopanec. Muž se vypotácel z bytu a bylo slyšet, jak narazil do protějších dveří. Rath zabouchl, zastrčil zástrčku a opřel se se supěním o dveře. Konečně! Konečně byl ten idiot venku. Ze schodiště se ozývalo ještě nějaké tlumené láteření.

Potom dole bouchla vrata a byl klid.

„Už je pryč?“

Rath s překvapením zvedl hlavu. Vdova Behnkeová měla přes tmavě modrou noční košili přehozený háčkovaný pléd a stála ve dveřích vedoucích z předsíně do jídelny a dál do jejích soukromých prostor. Paní domácí se blížila čtyřicítka a zjevně byla osamělá. Její pohled mluvil jasně. A její náznaky nešlo nevnímat. Se svým mladistvým obličejem a blonďatými loknami, v nichž se těch pár šedých vlasů dalo snadno přehlédnout, nevypadala vůbec špatně, ale on jejímu nadbíhání odolával. Začít si něco se svou bytnou? A ještě s takovou, která mu zakázala dámské návštěvy? Ne, něco takového ho ani nenapadlo, to prostě nepřicházelo v úvahu. Jakkoliv nenápadné svůdnické pokusy zkoušela. Když se teď vykláněla ze dveří a čekala na jeho odpověď, dávala mu zahlédnout kousek svého bujného dekoltu. Nic neřekl a jenom přikývl. Stále se ještě vydýchával. Elisabeth Behnkeové se jeho lapání po dechu zřejmě líbilo.

„Pojďte, pane Rathe. Udělám čaj. S rumem. To je na leknutí nejlepší.“ Pohodila hlavou. „A já myslela, že to s těmi Rusy konečně přestane.“

Ta poslední slova upoutala jeho zvědavost. Šel za ní do kuchyně. Dřív to byla samostatná jídelna solidního měšťanského bytu, ale poté, co si Elisabeth Behnkeová musela najít nájemníky, nechala pro ně udělat z bývalé kuchyně koupelnu a kuchyň musela přesunout do jídelny.

„Chcete říct, že se v tomto domě stává častěji, že po nocích lezou opilí Rusové do cizích bytů a dělají výtržnosti?“ zeptal se, když se posadil k velkému jídelnímu stolu.

Podívala se na něj a pokrčila rameny.

„Ten pán, co tu bydlel před vámi, mi tu způsobil pár neklidných nocí, to mi věřte. Ve vašem pokoji se to občas Rusy jenom hemžilo. Vždycky popíjeli dlouho do noci a byli hlasití.“ Zapálila plynový sporák a postavila nad plamen čajník. „Člověk by někdy řekl, že v tomhle městě je víc Rusů než Němců.“

„Někdy mám pocit, že v tomhle městě je tak jako tak až moc lidí,“ řekl Rath.

„Přišli chvíli po válce,“ mluvila bytná dál. „Všichni ti, co je vyhnali bolševici. Tenkrát jste po ulicích v Charlottenburgu slyšel víc ruštinu než němčinu.“

„V některých barech na Tauenzien je to tak dodnes.“

„Je to možné, ale do takových podniků já nechodím. Díky Bohu. To vy, chudáčku, musíte tato doupata neřesti navštěvovat pracovně.“ Obřadně lomozila čajovou konvicí, jako kdyby chtěla hlukem zahnat představu nějakého toho doupěte neřesti, a postavila na stůl dva šálky. „Ach ano,“ navázala. „A přitom pan Kardakov dělal tak dobrý dojem, když se sem před třemi lety nastěhoval.“

„Kdo?“

„Váš předchůdce. Pan Kardakov byl spisovatel, abyste věděl.“ Čajník začal hvízdat. Přelila vařící vodu do konvice. „Klidný nájemník, myslela jsem si. To jsem se spletla! Pořád se opakovaly ty noční výstřelky.“

„A mně dámské návštěvy zakazujete.“

„No dovolte! Já nemluvím o dámských návštěvách! Za panem Kardakovem chodili na návštěvu vždy jen pánové. Mluvili a mluvili a pili a pili. Člověk by si myslel, že se tím mluvením a pitím živili.“

„A čím se tedy živili?“ Rathova zvědavost se probouzela.

„To se mě se neptejte! Upřímně řečeno to ani nechci vědět. Nájem pan Kardakov ovšem platil pokaždé včas. Ačkoliv ani nevím, jestli někdy nějakou knihu vydal. Žádnou mi totiž nikdy neukázal.“ Zněla skoro uraženě. Rath si uměl představit, že i jeho předchůdce se musel bránit sbližovacím pokusům paní bytné.

„Předpokládám, že ta návštěva před chvílí jde taky na účet toho pána, co bydlel v mém pokoji přede mnou?“

„O tom nepochybujte!“ Elisabeth Behnkeová nalila sobě a svému nejnovějšímu nájemníkovi čaj.

„Myslím, že se ten člověk jmenoval Boris. Říká vám to něco?“

„Co já vím. Chodilo sem hodně Rusů.“

„Milý Boris poničil šatní skříň. Možná by se pan Kardakov mohl laskavě postarat o její opravu.“ Nebo mi pokud možno koupit novou, pomyslel si Rath. To tmavé monstrum v jeho pokoji připomínalo spíš zpovědnici než skříň.

„Pan Kardakov?“ Vytáhla z nástěnné skříňky poloplnou lahev rumu a nalila do hrnků. Dosti velkoryse. „Toho už asi neuvidím. Minulý měsíc se nahonem odstěhoval. Od té doby jsem ho neviděla, i když mi dluží jeden měsíční nájem a mám plný sklep jeho harampádí. Už jsem mu na novou adresu několikrát psala. Myslíte, že mi odpověděl?“

„Jak se vlastně jmenuje křestním?“

Hleděla na něj a v očích se jí zajiskřila naděje. „Myslíte, že byste v tom něco zmohl? Alexej se jmenuje. Alexej Ivanovič Kardakov.“

Rath přikývl. Toto jméno slyšel od Borise.

„Možná bude mít větší respekt, když uslyší o policii,“ pronesla a podala mu hrnek. „Napijte se. To vám po té hrůze prospěje. I když vy jste jako policista asi zvyklý, že?“

Nebyl si jistý, co tím míní, měl být zvyklý na hrůzu nebo na alkohol? Asi myslí oboje, řekl si a napil se.

No maucta, bytná rumem nešetřila! V první chvíli ji podezříval, že ho hodlá opít, ale potom viděl, jak do sebe sama otočila svůj šálek.

„Ještě jeden?“

Dopil svůj čaj a přikývl. Měl tak nějak pocit, že mu malá alkoholová otupělost prospěje. Ani ne tak kvůli tomu divnému návštěvníkovi, jako spíš kvůli snu, který mu stále ještě vězel v kostech. S trochou rumu v krvi bude spát klidněji.

„Tentokrát ale bez čaje,“ řekl a podal jí hrnek.

Když se příštího rána probudil, ukazoval budík tři čtvrtě na devět. Rath se prudce posadil a chytil se za hlavu, ve které mu po tom nepředloženém pohybu mocně zatepalo. Co to zase pil? A hlavně kolik toho vypil? Aspoň že ležel ve vlastní posteli. Nahý. Ospalýma očima se rozhlédl. Na gramofonu se naprázdno otáčela deska a reproduktor tiše šustil. Rath šmátral po telefonu na nočním stolku a málem se zamotal do jeho šňůry. Na Wolterovo číslo by si vzpomněl i o půlnoci. Strejda to zvedl a Rath mumlal do sluchátka omluvu. Na druhém konci drátu uslyšel smích.

„Nezníš dvakrát zdravě, chlapče. Asi jsi to trochu přehnal!“

„Po týdnu první noc, kterou jsem nemusel trávit v Hermannstrasse.“

Rath strávil šest nocí v zatuchlém bytě v Neuköllnu a sledoval, kdo chodí a odchází z ateliéru König – šichta, kterou nikdo nechtěl vzít.

„To je pravda. Zasloužíš si den volna.“

Wolter mu navrhl, aby si odškrtl přesčasové hodiny, které se mu nahromadily při týdenním sledování. „Odpočatý mi budeš platnější,“ řekl. „Zůstaň dnes raději doma.“

Rath proti tomu nic neměl. Zavěsil sluchátko a chtěl se převalit a spát dál, když tu ho vyděsilo cosi teplého, co nahmatal pod přikrývkou.

Něčí ruka!

Co se včera dělo? Přivedl si sem někoho? Namáhal třeštící hlavu, ale při nejlepší vůli si nevzpomínal. Vybavil si sen a toho Rusa, co mu rozmlátil skříň. A potom s bytnou pili čaj… a rum… a na tykání…

Ale ne!

Rath poodtáhl přikrývku. Pomalu, připraven na nejhorší. K ruce patřily blond kadeře mírně protkané stříbřitým leskem. To nebyl sen.

V jeho posteli ležela Elisabeth Behnkeová!

Jak se to mohlo stát? Poslední, na co si vzpomínal, byl okamžik, kdy mu nabídla tykání, poté co do dna stáhli lahev rumu a přešli na Zlatou vodu z Gdaňsku. Políbili se, to ještě věděl. Tak už to u takových přípitků bývá. Jak dlouho se ale líbali? A jak? A co bylo potom? Otázky, na které neznal odpověď. Jedinou odpovědí byla jeho bytná, která ležela v posteli vedle něj, a právě začala protahovat své tělo obdařené bujnými vnadami. Chviličku zamžikala a pak se taky ve vteřině probrala. Přetáhla si přikrývku přes prsa.

„Dobré ráno,“ řekl a vyhnul se tomu, aby jeho hlas zněl sarkasticky. Jak nejlíp to šlo.

„Dobré ráno.“ Její odpověď přišla tiše, skoro plaše. No, aspoň že je jí to taky nepříjemné, pomyslel si.

„Panebože!“ Pohled jí padl na budík, který ukazoval devět. „Tolik hodin! Měla jsem dávno udělat snídani! Weinert si jistě bude stěžovat.“

Chystala se vstát a použít u toho přikrývku jako náhradní odění, než jí došlo, že tím odhalí Rathovu nahotu. Strnula tak mezi vstáváním a usedáním, když vtom někdo zaklepal na dveře pokoje. Elisabeth Behnkeová byla v mžiku zase v posteli svého nájemníka a úplně celá se přikryla.

„Prokristapána, to je Weinert!“ slyšel její zdušené šeptání.

Dveře se zvolna otevřely, ačkoliv Rath nezavolal „dále“ ani neřekl nic jiného. A skutečně do pokoje strčil svou zvědavou hlavu Berthold Weinert.

„Dobré ráno, ospalče,“ řekl a spiklenecky na Ratha mrkl. „Nemohl bys mi půjčit pár marek? Behnkeová dnes ráno ještě nevylezla, jinak bych si půjčil od ní. Asi bude nemocná, nenachystala ani snídani. Já už ale musím do redakce a nemůžu…“

„Posluž si.“

Rath ukázal na své sako visící spořádaně na němém sluhovi. Na rozdíl od županu, který spolu s pyžamem tvořil smotanou kupku na podlaze – na půli cesty mezi dveřmi a postelí. Rath doufal, že Weinert nezahlédne tmavě modrou noční košili, která ležela na druhé straně postele.

„Holka ti už odešla?“ zeptal se novinář, zatímco v náprsní kapse šmátral po peněžence, a znovu na něj zamrkal. To jeho spiklenectví už Rathovi pomalu lezlo na nervy. „Jen se nenech načapat! Behnkeová je jako ostříž. Já posílám holky domů hned večer. Sichr je sichr. U tebe bylo ale veselo dlouho do noci! A pak jsem slyšel i muziku! Hlavně že Behnkeová nadává na to tvoje černošské vrzání i přes den.“ Ohlédl se, jako kdyby Elisabeth Behnkeová mohla kdykoliv vstoupit do dveří, a šeptem pokračoval: „A hlavně bys tomu děvčeti měl říct, ať je příště trochu míň hlasitá. Ta se tak chichotala. A nejenom to…“ Vylovil z peněženky desetimarkovku. „Ne že by se mně to nelíbilo, ale hlavně ať nic takového nikdy neslyší Behnkeová!“ S posledním mrknutím odešel z pokoje.

Když Rath odhrnul přikrývku, zjistil, že Behnkeová zčervenala.

„Ach bože, doufám, že ten kecal nic nezvětřil,“ řekla.

„Neznělo to tak,“ usoudil Rath. „Opravdu jste se v noci tolik chichotala?“

„Copak jsme nepili na tykání?“ Zněla trochu ublíženě.

„Přesně v tom směru jsme to trochu přehnali.“

„Jsme dospělí lidé, pane Rathe! Chci říct, Gereone,“ řekla už zase s obvyklou rázností, kterou od ní znal. „Já stejně jako ty ocením, když tahle noc zůstane naším tajemstvím. Co se stalo, stalo se. Nemusíme najednou dělat, že se neznáme.“

„Promiň,“ řekl. Její výbuch temperamentu se mu líbil. Shledal, že ho to vzrušuje, a přitáhl si přikrývku pevněji k tělu.

Vstala. Teď už se evidentně smířila s tím, že ji vidí nahou a nesnažila se svoji nahotu nijak skrývat. Její obliny podněcovaly jeho vzrušení, i když se už skryly pod noční košilí. Převalil se na druhou stranu.

„Udělám snídani,“ řekla a vyšla z pokoje. Chvála Bohu.

Zůstal ještě chvíli v posteli a přemýšlel. Elisabeth Behnkeová byla téměř o deset let starší než on. Její muž padl roku 1917 na Aisně. Rath musel vzpomínat na ženy v jejich posádkovém městě. Tenkrát v létě 1918, po základním výcviku, kdy čekali na rozkaz k nástupu na frontu, když cítili, že možná začaly poslední dny jejich mladého života. Čerstvá potrava pro děla, která měla být vržena na frontu. Vzpomínal si na ten rauš. Chuť žít živená strachem ze smrti. Zpocená těla zmítající se v postelích, skoro v zoufalství. Ty ženy byly všechny starší než on. O deset let a víc. A skoro všechny nosily snubní prsteny. Jejich muži ještě bojovali na frontě nebo už padli. Rathovi bylo právě osmnáct, když ho odvedli. Povolávací rozkaz mu připadal jako rozsudek smrti. Musel myslet na Anna, nevěděl přece, že už je poslední rok války, mohl se jen modlit, ať to šílenství brzo skončí. Matka plakala, když její nejmladší syn stál v uniformě na nádraží a loučil se. Nechtěla ztratit dalšího. Ten nejstarší padl již v prvních dnech války. Anno, ten neomylný, věčný vzor. V jedné věci však svého staršího bratra napodobit nechtěl. Gereon hodlal válku přežít!

S tímto odhodláním a malou nadějí dorazil na garnizónu. Zoufalé čekání. Cítili se jako vězňové v cele smrti. A pak byl najednou válce konec. Dřív než přišel rozkaz k pochodu, dřív než musel jedinkrát vystřelit na nepřítele. Zpráva o vzpouře v Kielu se rychle donesla i k nim. Začaly se tvořit vojenské rady. Když zjistil, že už ho nikdo nezatkne jako dezertéra, jednoduše svlékl uniformu a jel domů. Zpátky do Kolína. Ostatní kamarádi pokračovali ve hře na válku a táhli ve Freikorpsech zemí, bojovali proti komunistům a proti revoluci. Svobodník Gereon Rath však poslechl svého otce a stal se policistou. Zase mu dali zbraň. A psací stůl, u kterého před válkou sedával Anno Rath.

Odehnal vzpomínky a podíval se z okna. Venku svítilo slunce, vypadalo to na první jarní den, který si toto pojmenování opravdu zaslouží. Rath se snažil sesumírovat si v zatemněné hlavě jasné myšlenky. Jako na povel vstal a šel do koupelny. Nutně potřeboval sprchu.

Jeho kocovinu odvál až čerstvý vzduch. Rath dlouze vydechl a vytáhl z kapsy lístek, který mu napsala Behnkeová. Luisenufer. Nová adresa Alexeje Ivanoviče Kardakova se nacházela v Kreuzbergu. Jméno ulice přečkalo zvraty dějin. Před pár lety tu ještě mezi přístavem Urbanhafen a Sprévou vedl Luisenstädtský kanál, nyní si na obrovské písčité ploše po zasypaném kanále hrály děti. Čerstvým vzduchem se nesl jejich smích a křik. Zdálo se, že po nekonečně dlouhé zimě konečně hodlá přijít jaro. Rath berlínskou zimu nenáviděl od té doby, kdy jednoho příliš chladného březnového dne vystoupil na Postupimském nádraží z vlaku a Postupimské náměstí ho přivítalo sněhovou přeháňkou a dopravním chaosem. Zima se uhnízdila v ulicích až do dubna. Nyní město začínalo ukazovat vlídnější tvář. Konečně. Krátký výšlap od nádraží nadzemky Kottbusser Tor si Rath málem užíval.

Jeho pohled putoval po průčelích domů. Hospoda, kadeřnický salón, mlékárna. Kvůli číslu domu se musel ještě jednou podívat na lístek.

Snídaně s Elisabeth Behnkeovou nedopadla vůbec tak špatně, jak se obával. Bavili se jen o tom opilém Rusovi a ani slovem se nezmínili o tom, co se dělo nebo mohlo dít pak. Slíbil jí, že si s Kardakovem promluví. O dlužném nájemném, harampádí ve sklepě a rozbité skříni. A protože hledal důvod vyrazit o volném dni do ulic.

Byl to ten dům vedle mlékárny. Když Rath vešel do vchodu, po nadzemce na náměstí Wassertorplatz zrovna rachotil vlak. Prohlédl schránky, i ty vzadu, ale jméno Kardakov nikde nenašel, ani žádné jiné, které by aspoň přibližně znělo rusky. Podíval se na lístek. Ulice byla správná. Číslo domu taky.

Rath zkontroloval schránky obou sousedních domů, ale ani tady žádný Rus. Že by ten člověk přešel do ilegality, aby nemusel platit nájem? Možná jen ještě nevyměnil jmenovku. Rath se vrátil k prvnímu domu. Domovní dveře se zrovna otevřely. Pohlédl do čísi překvapeného a stejnou měrou i nedůvěřivého obličeje.

„Hledáte někoho?“ Ten muž byl malý a hubený. Jeho klobouk působil oproti vyzáblé tváři příliš velký. Stejně jako ten monumentální knír. V klopě měl odznáček ve tvaru ocelové helmy.

„Dá se říct.“ Rath vytáhl lístek a přečetl.

„Alexej Ivanovič Kardakov.“

„Neznám. Má bydlet tady?“

„Nechal po sobě tuhle adresu.“

„To u Rusáka nic neznamená.“

„Vy tu ale bydlíte.“

„To vám snad říkat nemusím.“

„Možná ano. Kriminální policie!“ Rath zamával služebním průkazem. Rozhodl se, že využije autoritu svého úřadu i ve volný den.

„No dobře, dobře!“ Muž zvedl ruce ve smířlivém gestu. „Copak chcete vědět?“

„Nevšiml jste si v minulých týdnech něčeho nápadného? Nenastěhoval se sem někdo nový?“

„O ničem nevím.“

„Možná pod jiným jménem.“

„Ne, vážně mě nic nenapadá. Co provedl?“

„Jde jen o rutinní výslech svědka.“ Rath už začal litovat, že ukazoval služební odznak. Přísně vzato to bylo nelegální. Musel se toho dotěrného spoluobčana zbavit dřív, než se začne dál vyptávat. „Děkuji vám za pomoc.“

„Není zač. Vždy k službám.“

Rath se již otočil k odchodu, když tu na něj ten člověk zavolal.

„Ještě moment, strážmistře!“ Rath se zastavil.

„Možná jste přišel kvůli tomu randálu.“

„Kvůli randálu?“

„No, uprostřed noci tu někdo vyváděl jak šílenec, v tom se nedalo spát. A pak se tu dva hádali. Jako psi, to vám povídám! Myslel jsem, že se zamordují.“

„No a?“

„Tak to byli Rusové. Na sto procent. Možná to byl ten, co ho hledáte. Ale nebydlí tady. Určitě ne. Tady bydlí jen slušní lidi.“

Rath se na pozdrav dotkl klobouku.

„Děkuji vám.“

Zvláštní, říkal si, když se vracel přes Skalitzer Strasse na Kottbusser Tor. Zdálo se, že není jediný, komu v noci nějaký Rus rušil spaní.

4 

Nový měsíc začínal dobře. Rath seděl u svého psacího stolu, v jedné ruce hrnek kávy a ve druhé hořící cigaretu. Před ním ležely fotografie. Vilém druhý na nich byl jako jediný označený otazníkem. Malé tajemství, které sdíleli s Wolterem. Jinak již identifikovali všechny, kteří tu měli podobenku, a také ostatní, kteří se v tom bytě při zátahu nenacházeli. Poté co včera ve výslechové místnosti podusil Starého Fritze, položil Rath Wolterovi na stůl seznam se jmény. Wolter se tvářil spokojeně. První průlom v jejich vyšetřování.

Poprvé, co byl v Berlíně, se Rath víceméně cítil zadobře se světem a sám se sebou. Jeho pohled zabloudil ven z okna přes koleje městské dráhy na tmavou zeď budovy soudu. Kolem prorachotil vlak.

Volný den mu prospěl, i když ho promrhal bezvýsledným pátráním. Aspoň se mohl vyhnout Elisabeth Behnkeové. Chystala mu jídlo, zatímco jí večer vyprávěl o neúspěšném hledání, a otevřela lahev vína. Tentokrát moc nepil a vtiskl jí na tvář polibek na dobrou noc, který nic nevylučoval ani nesliboval.

Druhý den ráno do služby dorazil poprvé po několika týdnech čerstvý a odpočatý.

Wolter tlačil na výsledky, protože nebylo dost času.

„Hoši z IA budou zítra potřebovat v celách spoustu místa, k prvnímu květnu budou naši přátelé přeloženi do Moabitu, takže do té doby z nich musíme konečně dostat něco užitečného.“

A to se jim podařilo.

Oddělení IA, tedy politická policie, vedlo májové zásahy. A političtí evidentně očekávali mnoho zatčených. Komunisté hodlali za každou cenu prolomit zákaz demonstrací, jejich tisk v tomto směru agitoval už mnoho dní. Policejní prezident Zörgiebel odpověděl provoláním, které otiskly téměř všechny berlínské deníky. Takto z vůle komunistů poteče ulicemi Berlína krev, napsal a znovu potvrdil zákaz. Jsem odhodlán prosadit v Berlíně státní autoritu všemi dostupnými prostředky. Bylo jasné, o jaké prostředky má jít. V kasárnách pořádkové policie vládla atmosféra občanské války. Komunistická milice Rudá fronta měla zbraně a mnozí se obávali, že je použije.

V porovnání s tím bylo vyšetřování oddělení E méně důležité. Pokud měli cely na Alexu zaplnit komunisté, museli pornografové pryč. Wolter byl dokonce vyzván, aby případná další zatčení neprováděl dřív než o víkendu. To poněkud kalilo Rathův dobrý pocit z úspěchu. Navzdory průlomu nemohli ve věci intenzivně pokračovat a byli nuceni čekat a točit palci mlýnek. No co. Mohl kolegům ukázat, co v něm vězí. Kriminální komisař Rath, polda z provincie. Bruno žasl. A nováček Stephan Jänicke stejně tak.

Vždycky se někde dá najít nějaká slabina, takovou zkušenost Rath získal už v Kolíně. Nějaký ten kamínek ve zdi mlčení se vždy dal vydrolit jako první. A když ho člověk našel, začal se sypat i zbytek. V tomto případě byl tím kamínkem Starý Fritz. Starý muž s orlím nosem začal okamžitě zpívat, když mu Rath pohrozil, že předvolá jeho manželku. To byl nestydatý bluf. Rath netušil, jestli je ten člověk vůbec ženatý, neznal ani jeho jméno. Jediný, jehož identitu mohli určit zcela nezpochybnitelně, byl Johann König. A ten od svých protestů v ateliéru už ani nepípl. Zbytek bandy stejně tak. Zdálo se, že se cestou v antonu domluvili. Jänicke nedával dost pozor.

Rath zkoušel různé věci, ale Fridricha Velikého dostal také až na pohrůžku manželkou. I když neměl na ruce snubní prsten, vypadal docela jako ctihodný otec od rodiny. Trefa. S kvílením se sesypal. A potom už se z něj jména jenom řinula, stenotypistka už jen zapisovala.

Někdo zaklepal. Rath otevřel horní zásuvku a shrnul do ní fotografie. Nikdo je neměl co okukovat. Důkazní materiál, který na mravnostním patřil ke každodenní práci, mu stále připadal trapný. Na oddělení E přitom byli kolegové, kteří se dobře bavili tím, že vyložili svou fotografickou sbírku na stůl pokaždé, když do kanceláře přišla nějaká dámská příslušnice kriminální policie. Nezáleželo na tom, jestli ženy zčervenaly nebo prohodily drzou poznámku, chechot mužů byl vždycky zaručen. To byla jedna z mnoha věcí, které Rath na mravnostním nenáviděl.

„Dál,“ houkl.

Dveře se otevřely. Planý poplach, byl to Wolter.

„Proč tak formálně?“ zeptal se Rath. „Od kdy klepeš?“

Strejda se zazubil. „Čekáš dámskou návštěvu, nebo proč máš tak prázdný stůl?“

„Nemusí nám všichni očumovat důkazní materiál.“

„A stenotypistky z oddělení A už vůbec ne, co?“ Wolter se zasmál. „Ale no tak! Nebuď tak nakvašený. Dneska máš veškerý důvod k radosti a jásotu.“

„Proč?“

„Protože kalendář ukazuje středu prvního máje a ty nejsi člen pořádkové policie! Ti dnes odvádějí špinavou práci a bojují s komunisty. Zatímco my si sedíme v teplé kanceláři.“

„Já jsem vždycky věděl, proč nechci k modrým.“

„Neraduj se předčasně. Možná bude muset do ulic i kriminálka.“

Celý berlínský policejní aparát se od sedmé hodiny ranní nacházel ve stavu nejvyšší pohotovosti, všichni byli ve službě, pořádková i kriminální policie, dobře šestnáct tisíc mužů, dokonce i z policejních škol. Jízdní policie uzavřela všechny parky, aby v nich znemožnila shromažďování. Policie byla přítomna i ve vozovnách berlínského dopravního podniku, aby zabránila stávce, kterou chtěli komunisté ochromit město. A na všechna známá shromaždiště v dělnických čtvrtích soustředila pořádková policie silné oddíly.

„Rudí si rozhodně nedělají legraci,“ řekl Wolter. „Na Alexu už to začalo. Mluvil o tom Schultes v kantýně. Má kancelář jako čestnou lóži, obě okna do náměstí. Nepůjdeme se na to divadýlko mrknout?“