František Niedl 

Ano, můj pane 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© František Niedl, 2021 

© foto na obálce Nejron Photo/Depositphotos, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0220-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-0221-7 (mobi)

1 

„Co říkáš?“

„Nic.“

„Já jsem si myslel, že nic neříkáš.“

„Nic neříkám, ale na moje slova dojde.“

„Svatá pravda. A pivo tu taky ujde.“

„Na mě je trochu řídký. Tohle asi nevařili z žateckýho chmele.“

„Ale jinak je tu hezky.“

„Moc hezky… a teplo.“

„A vévodkyni tu mají pěknou…“ Dál se už Hašek z Jenčova nedostal, jelikož se oba muži vedoucí onu hlubokomyslnou debatu nevázaně rozřehtali.

„Má pysky, že by s nimi mohla klepat koňský houně,“ ohodnotil Markétu Tyrolskou Ondřej z Rohatce.

„Ale jinak, vepředu je za co chytit, o zadku ani nemluvě…“

„No, ta musela toho chudáčka Jana Jindřicha pěkně vyděsit, když mu ji strčili do postele. Vždyť byl ještě dítě a ona dospělá ženská. A je prý hrozně nenasytná. Vyžaduje to několikrát denně.“

„A kdy jsi ty prvně, Hašku… však víš.“

„Člověče, bylo mi asi dvanáct. Jedna děvečka mě povalila do sena, pak si na mě sedla… Byla to hrůza. Myslel jsem, že mě chce zabít. Do dneška jsem se z toho nevzpamatoval, co ti budu povídat. Kvůli tomu jsem se ani neoženil, Ondřeji.“

„U mě to bylo podobný, proto jsem se dal k vojsku, je to bezpečnější.“

Kdyby ty dva někdo neznalý poslouchal, začal by pochybovat o jejich zdravém rozumu. Ale nebylo to s nimi zase tak zlé. Dost často se bavili nejen na úkor svůj, ale i na úkor druhých. A kdo si nedal pozor, lehce sklouzl do jimi nastražené pasti.

Seděli na kamenné lavici na nádvoří pod vysokou čtyřhrannou věží proti hlavnímu paláci hradu Tirol, kam po potlačené vzpouře nechal rozlícený markrabě Karel dopravit Markétu Tyrolskou. Tam měla být uvězněna – alespoň po nějaký čas –, aby jí dal možnost potlačit její téměř neukojitelné libido. Ale ten, kdo ji znal, pochyboval o tom, že bude něco takového vůbec možné. Především ji ale chtěl Karel potrestat za potupu, které se od ní skrze jeho bratra Jana Jindřicha dostalo lucemburskému rodu, když označila Jana Jindřicha za impotenta. A pro nenaplnění podmínek manželského svazku požadovala jeho zrušení.

Nejdřív bez rozpaků potlačil vzpouru silou. Bylo nezbytné, aby si tyrolští páni uvědomili, že něco takového jim nebude Karel tolerovat a Tyrolsko, včetně toho Jižního, hodlá udržet pod lucemburským vlivem. Vůdce odboje Albrechta, nemanželského syna Jindřicha Korutanského, nechal uvěznit na hradě Sonnenburg, kde ho neušetřil ani mučení, a Albrecht mohl být rád, že si zachoval aspoň hlavu. Ani to však neměl jisté. Nejen pro tu vzpouru, ale i pro dávnou zášť mezi oběma rody, kdy Jindřich Korutanský byl jistý čas zvoleným českým králem, když si vzal po zavraždění posledního Přemyslovce Václava III., kdy královský trůn osiřel, za manželku princeznu Annu Přemyslovnu. Ale pak se vrtkavé české šlechtě znelíbil. Ta dojednala sňatek další Přemyslovny, Elišky, s Janem Lucemburským. Jindřich Korutanský byl sesazen z trůnu a musel z Čech prchnout. Přesto vedle svých titulů používal i nadále titul král český, i když jím už dávno nebyl.

„Tady nás asi nenechají,“ uvažoval Ondřej nahlas.

„Že by se ti chtělo obšťastňovat Markétu Pyskatou?“ ušklíbl se Hašek. „Myslím, že by pro to markrabě Karel neměl pochopení.“

„Až mi přeběhl mráz po zádech, že bych s ní… Ale nebylo by špatné zůstat tu. Dobrá služba. Za chvíli bude vinobraní, šlapal bych s děvčaty hrozny v kádích…“

„Jo, už na tebe čekají. Při tom musíš ale mít čistý nohy. A kdy sis je naposledy myl? Vždyť by jim to víno kvůli tomu ještě zkyslo.“

„A že ty si je myješ – ještě jsem tě neviděl.“

„Myslím, že se brzy zvedneme, možná už zítra. Poputujeme dolů, na italskou stranu Tyrol. Pán Milána Visconti by si rád ukousl z Karlových držav. Naši pěšáci už pochodují.“

To byla pravda. I Hašek a Ondřej k nim také patřili, přestože byli stavu urozeného. Šlapat bláto s nimi však nemuseli. Ke každému z pěších oddílů náleželo několik jezdců k jejich zabezpečení, průzkumu, zajišťování proviantu a k vyhledávání vhodného místa ke zbudování tábora při pochodu. Když došlo k boji, ať už na volném prostranství nebo při útocích na hrady nebo opevněná města, nechávali své koně u přepravních vozů a bojovali s ostatními pěšáky.

Oběma to tak vyhovovalo. Ani jeden z nich nebyl tak bohatý, aby si mohl pořídit zbroj včetně brnění, jehož cena se rovnala ceně jedné vesnice. Zrovna tak nebyli stavu si pořídit těžkého, dobře vycvičeného válečného koně, aby mohli bojovat spolu s rytířskou jízdou těžkooděnců. Hašek měl sice hrad, ale podle jeho slov Ondřej soudil, že se jedná spíše o hrádek, který dokázal Haška sotva uživit, proto raději sloužil u vojska a na Jenčov zajížděl jen občas. A Ondřej neměl ani to. Jejich tvrz nebyla žádná sláva. Jen věž byla kamenná, ostatní stavení dřevěné. A to vše chránila jen palisáda z kůlů, ke které se tisklo pár srubů pro lidi a dobytek. Zeman Božej z Rohatce, Ondřejův otec, si nevedl také nijak skvěle. Jedna vesnice je nedokázala uživit. Nebo možná by dokázala, ale to by se starý Božej nesměl tak často dívat na dno korbele. Co si Ondřej pamatoval, nebyl Rohatec nikdy bez nějakého toho dluhu. Ondřej byl tím mladším ze dvou synů a tím bylo vše dáno. Když mu bylo sedmnáct, obdaroval ho Božej starou herkou, která se sotva udržela na nohou. Dostal starý meč, který možná pamatoval ještě doby, kdy nebyly Čechy královstvím. K obraně svého života neměl ani drátěnou košili, jen prošívanici, která by ho nanejvýš ochránila před ránou klackem. Kůň tehdy vydržel jen cestu k vojsku, načež padnul a pošel. Zřejmě usoudil, že by ho to stejně v brzké době čekalo, tak proč by se pro svoji smrt měl vláčet bůhvíjak daleko. Svoji povinnost splnil, mladého pána odvezl, kam potřeboval, a dál ať se už stará sám.

A tak se Ondřej zařadil mezi pěšáky. Nic neuměl, ale hodně se díval kolem sebe na to, jak to dělají ostatní, a podařilo se mu první vojenské střetnutí přežít jen s několika šrámy. Dokonce si pomohl k první kořisti a svoji odrbanou prošívanici mohl vyměnit za drátěnou košili, helmu, plechové holeně a chrániče předloktí. A také si obstaral velice pěkné plechové rukavice. Z čeho však měl největší radost, byl pás s mečem a dýkou. To všechno byly důležité součásti výstroje důležité k přežití. A když o několik dní později ukořistil velmi slušného koně, byl nadmíru spokojený. Mohl se tak zařadit k jízdní ochraně pěšáků. Ale na to, že by si obstaral brnění, válečného koně a přidal se k těžkooděncům ani nepomyslel. To, aby byl schopný bojovat celý zakutý v železe a přitom ještě ovládat koně, vyžadovalo dlouhý výcvik a ten on nehodlal podstupovat. Ani pro ten impozantní dojem, kdy se muži v lesknoucím brnění hnali do boje.

On viděl především druhou stránku takovéhoto nebezpečného počínání. Ženoucí se koně proti sevřenému útvaru pěšáků, kdy první řada vetkne do země ratiště svých kopí. Proti jízdním trčí jejich ocelové hroty. Ty se pak noří do plecí nešťastných koní. Slyší jejich ržání a rachocení plechů, když rytíři i se svými koňmi padají na zem. Leckterý z rytířů je svým koněm nebo koněm někoho jiného zavalen a ve svém umírání vzývá Boha, Panenku Marii…

„Brrr,“ Ondřej se otřásl.

„Snad ti není zima,“ podíval se na něj Hašek.

„Jen se mi něco vybavilo.“

„Že by představa o noci strávené s Markétou?“

„Vzpomněl jsem si na železné pány, kteří umírají zavalení svými koňmi.“

„No, to se nám stát nemůže. Nám může tak akorát někdo při zdolávání hradeb vylít na hlavy žhavou smolu nebo, v tom lepším případě, sračky. Víš, ono je nakonec jedno, jak zemřeš. Nic to nezmění na tom, že už zůstaneš napořád mrtvej.“

„To si nevybereš. Vem si, že budeš spořádanej měšťan, nějakej kupec nebo řemeslník, celej život se budeš snažit, abys zajistil sebe a celou svoji rodinu, a pak přijdou tací jako my, okradou tě, vyplundrují dům, tebe zabijí, znásilní ti ženu a dceru…“

„Máš pravdu, Ondřeji, vybrali jsme si dobře. Nás aspoň nikdo neznásilní.“

„To doufám.“

Na nádvoří došlo k menšímu rojení. Štolbové přivedli asi deset osedlaných koní. Všichni vypadali dobře, ale jeden z nich přece vynikal. Černá srst se mu leskla a nespokojeně hrabal předníma nohama, jako by chtěl dát najevo nesouhlas s tím, že si ho někdo cizí dovolí držet za uzdu. Jezdci počali usedat do sedel. Pak vyšel z paláce muž, ze kterého čišela neokázalá sebejistota. Vyšvihl se do sedla onoho nespokojeného koně. Sotva jezdec dosedl, kůň se zklidnil. Jen šťastně pohodil hlavou a zařehtal. Muž se rozhlédl po nádvoří. Na chvíli se jeho pohled zastavil na dvojici sedící u paty věže, ale víc pozornosti jim nevěnoval. Rozjel se k bráně a za ním jeho doprovod.

„Kdo to byl?“ zeptal se Ondřej.

„Ty ho neznáš?“

„A odkud bych asi tak měl?“

„Je hodně blízký markraběti Karlovi.“

„Myslel jsem, že jeho nejbližším je Bušek z Velhartic.“

„Jako rádce v různých věcech ohledně poměrů v Čechách. Karel se s ním prý radí i v jiných věcech týkajících se vládnutí. A je mu prý dobrým kumpánem v poradách nad číší červeného. Ale tenhle je na jiné věci. Je markrabětem pověřován k řešení záležitostí ošidných. Jak zjevných, tak takových, které mají zůstat utajenými. Kromě toho se stará o Karlovu bezpečnost. Prostředky viditelnými, ale i takovými, které nemají být zřejmé. A pokud je někde spolu s markrabětem, dej si pozor, kdyby ses dostal do Karlovy blízkosti, abys jen tak z dlouhé chvíle nepotáhl svým mečem v pochvě. Mohlo by se ti stát, že ucítíš v boku hrot jeho dýky.“

„Ty mě chceš strašit, Hašku. Radši mi řekni, co je vlastně zač?“

„Jmenuje se Čeněk z Vřesova. Léta sloužil králi Janovi. Ale pak Karel požádal otce, aby ho přenechal jemu.“

„To si ho tak cení?“

„Co já vím, ale nejspíš ano. Nevím nic jistě, všechno mám jen z doslechu. Já jsem se nikdy tak vysoko nedostal. Ale říká se, že ten vztah se táhne ještě z doby, kdy král věznil Karla, tehdy ještě Václava, coby dítě na Lokti. Nebožtík Jindřich z Lipé, který měl na krále tehdy značný vliv a v podstatě on byl skutečným vládcem království, namluvil králi, že ho chce královna Eliška spolu s Vilémem Zajícem z Valdeka svrhnout z trůnu a to čtyřleté nebo pětileté dítě ustanovit králem. A král zacházel se svým synem jako se skutečným vězněm. Žalářníci ho nechali mrznout ve věži a dávali mu sotva najíst.“

„A to se ten Čeněk postavil králi?“

„No to sotva. Ale dojel prý s několika ozbrojenci na Loket a vynutil si na posádce, aby se jejich zacházení s kralevicem dost zásadně změnilo.“

„Proti vůli krále?“

„Prý jo. A když na to zpočátku nechtěli slyšet, vzal ze stolu nějakou tuze úzkou dýku a vrazil ji nějakému jejich veliteli uchem do hlavy, aby prý líp slyšel.“

„To bylo tedy dost odvážný. Král se dokáže rozlítit a hlava toho Čeňka mohla skončit na špalku. To se nedivím, že si ho teď markrabě drží u sebe. On není hloupý a věrnost prý dokáže ocenit.“

„No, to abychom udělali taky něco, aby nás mohl ocenit,“ ušklíbl se na Ondřeje Hašek. „Získává čím dál tím víc moci, i když mu král neopomene hodit pod nohy vždycky nějaký ten klacek. Zdá se, že staré zášti vůči svému synovi se do smrti nedokáže zbavit. A prchlivý je snad ještě víc, než býval. Zvláště teď, když je oslepený. Víš, co udělal felčarovi, po jehož zákroku přišel téměř o zrak i na zbývajícím oku?“

„Asi mu ho také vypíchl.“

„Něco lepšího. Nechal ho zašít do dobytčí kůže a u Vratislavi hodit do Visly.“

„Tak je to správné, pořádek musí být.“

„Ty jsi prostě moudrost sama, Ondřeji. No ale teď, když je úplně slepý, mu nezbývá než se o Karla opřít.“

„Ještěže tě mám, Hašku. Už jsem se o tebe mnohokrát opíral.“

„Já vím, když jsme šli z šenku.“

Pravdou však bylo, že Hašek mu byl od doby, kdy se z Ondřeje stal žoldnéř, oporou. Byl o nějaký ten rok starší a pomohl mu překonat počáteční úskalí, která bývají nejnebezpečnější a na nichž ukončí předčasně svůj život lecjaký nováček. I teď, kdy už byl dvacetiletý Ondřej zkušeným harcovníkem, si navzájem chránili záda. A doposud se jim dařilo překonávat všechny nástrahy. Navíc byli vynalézaví a dařilo se jim vymýšlet všelijaké kličky, úklady, úskoky, při nichž dosáhli stejného cíle, ale mnohdy ještě lepšího, než kdyby se hnali s odkrytou hlavou k nesmyslnému střetu s nepřítelem. Ondřej nebyl žádným brilantním šermířem, který by oslňoval diváky na turnajích. Ostatně, žádného se doposud nezúčastnil a nehodlal s tím začínat ani v budoucnosti. Nepovažoval za rozumné vrážet do někoho meč jen pro obveselení druhých a pro pomyslnou slávu. Kdyby se toho pravidla držel i král Jan, mohl dneska vidět ještě na obě oči.

Ale v překvapivých úskocích byl Ondřej dobrý. Uměl to třeba s dýkou. A když v souboji muže s mužem prohrával, nerozpakoval se padnout na záda. Ve chvíli, kdy ho chtěl nepřítel dorazit, odklonil mečem smrtelnou ránu a dýku mu vrazil odspodu do slabin. Nebylo to pohledově zrovna působivé, ale ve snaze zachovat si život účinné.

2 

Druhého dne vyjeli brzy ráno. Což nebylo nic divného, protože co se nestihlo od svítání do soumraku, muselo se odložit na druhý den, jelikož obvykle byla konání prováděná za tmy považována za nekalá. To vycházeli lupiči a vrazi, byla to doba pijáků a smilníků a všech těch, co činili věci Bohu nelibé.

Skupina nečítala víc jak padesát jezdců. Vedl ji Tägen z Villandersu, tyrolský šlechtic, který se vyznamenal při potlačení tyrolského odboje, za což se mu dostalo Karlovy přízně. Jelikož musel na hradě Tirol zanechat část svých zbrojných k zajištění toho, aby zůstala Markéta sedět tam, kam ji vsadili, byl jeho oddíl posílen právě částí jízdních od pěšáků.

Pokračovali údolími mezi horskými masivy a ta scenérie nepřestávala Ondřeje znovu a znovu udivovat, přestože Alpami projížděl už několikrát. Ať už bavorskými, tyrolskými, korutanskými až po italské země. A z Čechů, kteří byli zvyklí na krajinu ne tak dramatickou, nebyl sám.

Objeli Merano a pokračovali na Bolzano. Tägen z Villandersu chtěl ještě toho dne dorazit do Tridentu, kde se měli setkat s pěšími oddíly vedenými Vilémem z Landštejna, dříve často lavírujícím mezi králem Janem a odbojníky vedenými Jindřichem z Lipé. Nyní však byl oddaným stoupencem markraběte Karla, ve kterém vycítil opravdovou autoritu a muže, u kterého stojí za to mu sloužit. A také je měl posílit tridentský biskup Mikuláš Brněnský se svými oddíly. A jak Tägen doufal, i nějakými obléhacími stroji.

Ta vzdálenost, i za předpokladu pěkného počasí a schůdných cest, byla na samé hraně možností jízdního koně, kterou byl schopen za den urazit, pokud ho nechtěl jezdec ztrhat. Spěšní poslové byli schopni urazit i vzdálenost o polovinu delší, to však za cenu, že kůň, pokud nebyl cestou střídán, padl v cíli mrtvý.

V první etapě tažení byl jejich konečným cílem hrad Castel Penede tyčící se nad řekou Sarcou, která se o kus dál vlévala do Lago di Garda.

Když dorazili večer ještě před setměním do Tridentu, bylo to dávno potom, kdy začali koně zakopávat, což bylo neklamným znamením, že ze sebe už vydali téměř všechno, co v sobě měli. Jakmile jezdci dorazili do cíle, rozdělili se ke svým oddílům a postarali se o své koně. Vytřeli je do sucha a napojili v Adiži, která protékala kus od hradeb Tridentu. Pak zajistili píci a teprve potom se začali starat o sebe. Někteří si po té jízdě šli do řeky zchladit svoje zadky, neboť nebyly zrovna v tom nejlepším stavu.

Vojsko, které tam leželo táborem, nepatřilo k nejpočetnějším. Jednalo se asi o devět set žoldnéřů. K těm se mělo přidat asi dvě stě pěších biskupa Mikuláše Brněnského. Vojsko měl posílit ještě markrabě Karel, jeho bratr Jan Jindřich a na dvě stě českých, moravských a porýnských rytířů. Ale kdy dorazí, nebylo zatím známo. Na dalším postupu to však nic neměnilo, protože tato výprava sloužila k dobývání hradů a ještě nikdo nikdy neviděl žádného válečného koně s rytířem v brnění lézt na hradby. Taková rytířská jízda sloužila víceméně k demonstraci síly a pro případ, že by si s nimi někdo chtěl začít v poli.

Po večeři si Hašek s Ondřejem přisedli k jednomu z ohňů, u kterého sedělo několik pěšáků z jejich oddílu, aby jim pomohli od červeného vína, které si nalévali z koženého měchu. Byl příjemný večer a oběma jezdcům se po celodenní jízdě začaly klížit oči a asi by brzy usnuli, kdyby je nevyrušil hlas vyvolávající jejich jména. Nejradši by se někam schovali, ale jejich druzi ve zbrani dokázali být stejně škodolibí jako oni sami a ukázali na ně.

„Jestli si Tägen z Villandersu zapomněl na Tirolu prášek proti blechám, tak mu pro něj nejedu,“ odfrkl si Hašek z Jenčova.

„Co chceš?“ zeptal se Ondřej otráveně posla.

„Zítra pojedete s parlamentáři jako doprovod ke Castelu Penede. Tak ať jste ráno připraveni.“

„Ano, můj pane,“ pronesl Ondřej pitvorně. „Radši ani nepůjdeme spát, abychom ráno nezaspali.“

„To je vaše věc,“ odbyl ho posel, který vycítil, že se chce někdo bavit na jeho účet. „Můžete sedět třeba celou noc na koních.“ Pak se vydal zase pryč, ale po pár krocích se ještě otočil. „Až zítra uvidíte hrad, ty srandičky vás přejdou. Protože se budete muset dostat přes hradby, aniž by vám nejdřív umetly cestu obléhací stroje.“

„Jak to myslíš?“ křikl na posla od ohně jeden z vojáků.

„Předevčírem v noci nám je někdo zapálil. Rozebrané obléhací stroje byly už naložené na vozech. Shořely i s nimi.“

„To nic nezbylo?“

„Ale ano. Jedna balista na metání šípů a z toho, co se podařilo zachránit, půjde snad sestavit jeden katapult. Tak si to užijte, mládenci.“ Posel se ušklíbl a tentokrát už opravdu odešel.

„Takže zase posraným navrch, Ondřeji,“ odplivl si Hašek. „Budeme si muset dávat pozor, abysme se necpali moc dopředu.“

Ke Castelu Penede vyjeli ráno biskup Mikuláš a Tägen z Villandersu doprovázeni dvěma tucty jízdních, mezi kterými byli i Ondřej z Rohatce a Hašek z Jenčova. Z Tridentu postupovali na jih údolími mezi skalními masivy, místy se jednalo o pouhé soutěsky. Pokud by je chtěl někdo napadnout, vhodnější místo by nenašel. To, co ale v postupujících vyvolávalo úžas, u některých až hrůzu, byl Castel Beseno, zabírající celý vršek jednoho kopce. Byl ohromný a vzbuzoval úctu. S takovým počtem mužů a obléhací výzbrojí, kterou měli, nikoho ani ve snu nenapadlo, že by ho byli schopni dobýt. Ale zřejmě jim byl jeho pán přátelsky nakloněný, možná byl přímo podřízený tridentskému biskupovi. To však Ondřej nehodlal zkoumat. Jemu stačilo, že na pozdrav se z té strašlivé pevnosti ozvalo trojí zatroubení, na které odpověděli jejich trubači.

Zvedlo se i celé vojsko pod velením Viléma z Landštejna. Ale to bude postupovat mnohem pomaleji a nepočítalo se s tím, že by ke Castelu Penede dorazilo ještě toho dne.

Když se konečně k polednímu přiblížili k hradu a Ondřej se podíval vzhůru, až se mu zatočila hlava. Hrad byl dobře stavěný, ale jeho fortifikace nebyla nijak mimořádná. Co však mimořádné bylo, byla samotná jeho poloha. Stál na vysoké skále, jejíž stěny padaly strmě dolů. A hradní zdi stály v mnoha místech na samotném okraji skály, což vylučovalo v těch místech jakýkoliv útok. Tam se obránci ani nemuseli rozestavit a naopak se mohli soustředit na hradbách kolem brány. Jen na ni a hradby k ní přiléhající mohli útočníci soustředit své úsilí. Ale bez obléhacích strojů to bude jenom mrhání silami a lidskými životy. A aby hrad vyleželi, na to neměli čas. Krom toho se posádka při vědomí blížícího se nebezpečí jistě dobře předzásobila. Jediná potíž jim mohla vzniknout, a to s vodou. Protože se nedalo předpokládat, že by měl hrad v takové výšce vlastní studnu a jistě museli jeho obyvatelé vodu dovážet a chytat dešťovou. Ale ani to by pro ně nemuselo představovat bezprostřední ohrožení. Dobří stavitelé hradů vytesali ve sklepech do skály cisterny a získané kamení navíc mohli použít při stavbě zdí. Voda v cisternách zůstávala chladná a nekazila se tak jako voda v kádích na povrchu země.

„Dál už radši ani nejezděte!“ křikl na ně muž přijíždějící z věže nad bránou, když byli na padesát kroků od hradu.

„Přijíždíme v míru,“ odpověděl biskup a na znamení svých slov zvedl nad hlavu bílou hůl. „S kým mluvíme?“

„Jsem Enrico de Rovere, pán tohoto hradu. Co chceš, biskupe?“

„Přináším poselství od Karla Lucemburského, kterému jsi skládal přísahu. Chtěl by tě navštívit a přesvědčit se, zda tvoje přísaha stále platí.“

„Časy se změnily, biskupe. Ale pokud mě chce Karel navštívit, tak jen s malým doprovodem, tak do jednoho tuctu. V tom mu nebudu bránit.“

„Jako jeho vazal si nemůžeš klást podmínky, s kolika lidmi markrabě Karel vstoupí do hradu.“

„V tom případě ať raději nejezdí, protože brána zůstane zavřená. Ale třeba ji rozstřílíte těmi katapulty, které jste měli připravené v Tridentu. S těmi jste také chtěli dorazit v míru?“

„Tvoje poslední slovo?“

Rovere zvedl pravici a na hradbách se objevili lučištníci s luky připravenými ke střelbě. „Tohle je moje poslední slovo,“ křikl. „A pokud okamžitě neotočíte své koně, dám povel ke střelbě.“

„Na parlamentáře?“ neudržel se Tägen z Villandersu.

„Kliďte se!“

K tomu už nebylo co dodat, protože řeč Enrica de Rovere nemohla být jasnější. A tak uposlechli.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Ondřej Haška po chvíli jízdy.

„A co čekáš? Neřeknu ti nic jinýho, než co sám víš. Budeme dobývat ten zasranej hrad a možná při tom přijde o kejhák polovina našich a pořád nás od nich budou dělit hradby. A i kdybysme ho dobyli, jakej bude zisk? Žádnej. Jo, dobývat město, to je jiná. Tam se dá rabovat a čekají tě i jiná potěšení.“

„Já nic dobývat nebudu,“ řekl Ondřej rozhodně. „Nejsem na světě zase až tak dlouho, aby mi bylo jedno, že natáhnu brka při dobývání nějaké hromady šutrů.“

„A co chceš dělat?“

„Dávej pozor,“ ušklíbl se na Haška Ondřej a pobídl svého koně. Předjel ostatní jízdné a zpomalil, až když se dostal na úroveň biskupa Mikuláše a hraběte z Villandersu. Ti se zrovna nacházeli uprostřed vzrušené debaty a na Ondřeje se podívali za to vyrušení s nelibostí. „Kousla tě tarantule nebo chceš převzít velení?“ pronesl biskup Mikuláš podrážděně.

„Ani jedno, ani druhé. Jen bych se rád zeptal, co chcete s tím hradem činit?“

„To je dost opovážlivé, v tvém postavení,“ přidal se s odsudkem hrabě z Villandersu.

„Možná to máte už promyšlené, pánové. V tom případě promiňte mou opovážlivost. Ale pokud ne, měl bych návrh.“

„Ty? Ani nevím, co jsi zač.“

„Ondřej z Rohatce, ve službách markraběte Karla.“

„Tak mluv.“

„Všichni jsme ten hrad viděli a netřeba si namlouvat, že jeho dobývání bude lehké. A můžete tady přijít o velkou část vojska, aniž byste se dobrali nějakého výsledku. A pokud vím, má markrabě Karel v plánu dobýt i další místa, ale k tomu se mu už nemusí dostávat lidí.“

„Neříkáš nic, co bychom nevěděli,“ odpověděl netrpělivě biskup Mikuláš. „Takže jestli už nic nemáš…“

„Možná mám a možná by mohl být hrad ještě dneska v našich rukách.“

Teprve po těch slovech oba muži zpozorněli. „Mluv,“ vybídl Ondřeje biskup.

„Samozřejmě se jedná o lest a překvapení. Dneska nás ještě čekat nebudou, a proto bych udeřil ještě této noci. Tak třicet pětatřicet mužů by k tomu mělo stačit. Za nimi by bylo v pohotovosti na padesát lučištníků a v záloze tak sto padesát zbrojných. Víc ne, aby se navzájem nepletli pod nohy.“

„Ale ještě jsi nám neřekl, co by mělo dělat těch pětatřicet zbrojných,“ poznamenal Villanders netrpělivě.

„Ti převezmou v táboře vůz se suchým dřívím. K tomu bude třeba naložit několik nádob s olejem. Kolomaz by se také hodila. Tou by mohli některé kusy dřeva potřít ještě předtím, než je dají na vůz. V noci, nejlépe po půlnoci, dojedou s vozem do blízkosti hradu, ale ve vší tichosti. Pak začnou dříví nosit a skládat ke zdviženému padacímu mostu. Všiml jsem si, že příkop vytesaný pod mostem je docela mělký a nebude vážnou překážkou. Vzniklou hranici pak polijí olejem a zapálí.“

„A když je stráže zpozorují? Což mi připadá jako dost pravděpodobné.“

„Tak budou pokračovat a lučištníci je budou krýt. Kromě toho ta kolomaz nejen hoří, ale i pěkně kouří a čpí. Nedá se při tom dýchat. Je téměř nemožné, aby obránci byli schopni setrvávat nad branou.“

„A nezapomínáš na to, že za zvednutým mostem je ještě brána?“ připomněl biskup.

„Až se rozhoří ten zvednutý most, chytí od něj i brána.“

„A ty si myslíš, že obránci se nepokusí ten most uhasit?“

„Budeme mít připravené lučištníky, aby jim to znemožnili. Ale myslím si, že to nebude nutné, protože ten dým vykoná své. A až brána prohoří, dostane se ke slovu záloha, aby do hradu vnikla.“

Bylo vidět, že oba muže ten plán zaujal. „To by mohlo vyjít, uvažoval nahlas Tägen. „A když ne, aspoň je znervózníme a způsobíme jim škody.“

„Jediným úskalím by mohlo být, kdyby obránci včas otevřeli bránu, aby jim od zvednutého hořícího mostu nechytla. A až by most dohořel, zase by ji přibouchli.“

Biskup Mikuláš zkřivil ústa, když mu ten, co přišel s tak dobrým plánem, vlastně nejlepším, který doposud padl, jej sám trochu okyselil připomenutím možnosti, že vše nemusí probíhat tak, jak si naplánují. Na druhou stranu to dokládalo, že ten člověk, kterého do dnešního dne neznal, uvažuje reálně.

„Jak že se jmenuješ?“ zeptal se biskup.

„Ondřej z Rohatce, Tvoje Excelence.“

„Tu Excelenci si odpusť. Já jsem jen obyčejný jonák z Moravy. Navíc teď sedím v plné zbroji na koni připraven k zabíjení, nikoliv k žehnání. Někteří lidé neradi vidí, když se církevní hodnostáři ohánějí mečem.“

„Ano, můj pane.“

„No, to už je lepší. Předpokládám, že těm ohňostrůjcům, které si sám vybereš, budeš velet, když sis to všechno vymyslel. A také se postaráš o to dříví, olej a kolomaz.“

„S radostí,“ odpověděl Ondřej, i když zase až takovou radostí neoplýval, protože mu nejlépe vyhovovalo, když nebyl příliš na očích. Kromě toho to pro něj znamenalo, že bude muset vyvinout nemalé úsilí navíc, zatímco by mohl odpočívat. Ale pořád lepší než se nechat nesmyslně zabít pod hradbami toho hradu, pokusil se nahlédnout na celou věc z té lepší stránky.

„Co to mělo být?“ zeptal se Hašek Ondřeje nechápavě, když ten se k němu se svým koněm znovu zařadil.

„Pověřili mě vedením útoku na ten zavšivenej hrad. Mám si k tomu vybrat lidi.“

„Vymysli si něco lepšího,“ odfrkl si Hašek. „Na skok na špek jsem přece jenom už trošku vyškolenej.“

„Můžeme se vsadit, když mi nevěříš.“

„Jo? A co třeba o deset stříbrných?“

„A co to zaokrouhlit na celou hřivnu?“

Hašek zvážněl. Hřivna byly peníze, které málokterý z žoldnéřů viděl pohromadě, pokud tedy při drancování nenarazil náhodou na truhlici s pokladem. Žoldnéři dostávali sice slušný žold, ale doba mezi výplatami byla dlouhá a oni ten předešlý stačili většinou dřív utratit.

Ondřej se rozhodl svého přítele dál netrápit a vysvětlil mu, o čem s jejich veliteli předtím jednal.

U Rovereta narazili na předvoj pochodujícího vojska a velitelé dali rozkaz k zastavení a utáboření. Pak svolali krátkou poradu, kam přizvali i Ondřeje, a ten si vzal s sebou i Haška. Ondřejův návrh byl rychle schválen, téměř by se dalo říct, že s povděkem. Bylo zakázáno rozdělávat ohně z mokrého dřeva, aby je neprozradil kouř. Vilém z Landštejna nechal rozestavit hlídky, aby nikdo z místních nemohl dát na Castel Penede výstrahu. Rovněž nechal vyslat hlídky k samotnému hradu, aby naopak jeho obránci, pokud by vyslali zvědy do okolí, se od nich žádných zpráv nedočkali. Za tímto účelem byl vydán rozkaz zvědy buď zabít, nebo je přivést do tábora.

Ondřej si vybral lidi z oddílu, ve kterém sloužil, protože je znal nejlépe. Velitel oddílu Přech z Mrkoše se na jeho počínání tvářil nelibě, ale když mu Ondřej poradil, že si může jít stěžovat Jeho Excelenci biskupovi, zmlknul. Nakonec byl rád, že se jeho oslabený oddíl nebude muset útoku vůbec zúčastnit a zůstane jako zadní krytí a ochrana tábora. Nakonec, nikdo nepočítal s tím, že by na hradě narazili na nějakou významnou kořist.

Dříví bylo naložené na vůz a některé i pomazané kolomazí, nádoby s olejem byly také připravené. Nejvyšší čas uložit se k spánku. Ale Ondřej si nebyl jistý, jestli usne tak bezstarostně jako dřív, když musel plnit jenom rozkazy. To byl ten rozdíl mezi pouhým vykonavatelem a tím, kdo na sebe bere odpovědnost.

3 

Noc byla příhodná i nepříhodná. Nebyla sice taková, že by si člověk neviděl na špičku nosu, ani jasná, že by byli postupující žoldnéři na dálku vidět. Když budou mít štěstí, podaří se jim snad jejich úkol splnit. A když nebudou, tak hlídka na hradbách něco uslyší. Někdo zakopne, upadne, zakleje… Vůz slyšet nebude, protože mu obalili obruče kol pytlovinou, jakož i koňská kopyta. Důležité bylo, aby některý z koní nezařehtal. Z toho důvodu je kočí upláceli mrkví a mezitím trochou ovsa, ale do koňské hlavy nikdo nevidí. Víc koní s nimi nešlo, až na dva s jízdními, ale ti byli až na konci kolony jako kurýři k předávání zpráv.

Ohňostrůjci obklopovali vůz, s malým odstupem za nimi postupovali lukostřelci. Ještě před odchodem z tábora napnuli na své luky tětivy, které měli jinak svěšené, aby se dřevo na těle luku neunavilo.

Když byli na sto kroků od hradeb, zastavili a vyslechli si zprávy od hlídek, které byly ukryty mezi rozervanými skalisky. Vně hradeb nikdo z nepřátel nebyl. Ta poloha byla opět výhodou i nevýhodou. Skála byla téměř holá. Jen na několika místech rostly pokřivené borovice. Takže terén nedával příliš možností ani jedné ze stran k dobrému krytí. Teď jen zbývalo neudělat chybu a doufat, že stráže na hradbách nebudou moc bdělé. S tím se však dalo počítat jen v omezené míře.

Na třicet kroků od brány zastavili vůz a muži se dali do nošení dříví. A další vzali nádoby s olejem a připravili je u vznikající hranice, aby s ním mohli jednotlivé vrstvy polévat. Když už se Ondřejovi zdálo, že vše jde až příliš lehce, zmocnil se ho nepříjemný pocit. Vtom se ozval z věže nad bránou varovný výkřik následovaný naléhavým troubením rohu na poplach. Vzápětí jako by se na hradbách díky pochodním, které obránci hodili mezi nepřátele, aby na ně lépe viděli, rozednělo.

Se skrýváním byl konec a vše se začalo řídit pravidly druhé etapy. Hluk už nebyl překážkou, vše muselo hlavně proběhnout rychle. Ondřej pobízel muže k spěšnému vyložení zbytku dříví a také zvolal na velitele lučištníků, aby se okamžitě dal se svými muži do díla. A byl nejvyšší čas, protože obránci se už vzpamatovali a začali konat to, co konají vždycky. Co nejvíce znepříjemnit život útočníkům, házením jim na hlavy všeho možného. Od věcí smrdutých po věci těžké, vařící až po věci hořlavé. A též lučištníci na obou stranách se činili. Ještě než dal Ondřej rozkaz k podpálení hranice pomocí pochodní, těch bylo dost, protože nějaké jim přihodili i obránci, jakási skopová hlava vylila z věže nad branou na připravenou hranici hořící smolu. A tím dílo zkázy započalo.

Vzplanutí hranice se téměř rovnalo výbuchu – tak prudce plameny vyšlehly. Teď by ji už nikdo neuhasil, byť by se sebevíc snažil. Žár byl tak prudký, že obránci museli opustit věž, kterou mezitím zahalil černý štiplavý kouř. Zahalil i část hradeb na obě strany věže a byl tak dusivý, že se obránci z hradeb museli stáhnout do stran. O to zuřivěji vypouštěli šípy ze svých luků a šipky z kuší. Ale bylo jich sotva tucet a lučištníci útočníků je počtem dobře čtyřikrát převyšovali.

Ondřej usoudil, že svůj úkol splnil, a nepovažoval za rozumné zůstávat se svými muži před hradbami. Tudíž dal příkaz k ústupu. Spořádaně, obchvatem kolem vlastních lučištníků, tak aby mezi ně nevnesli chaos. Zastavili se až u oddílu pěšáků, který měl provést útok, až dojde ke zničení brány.

Od pěšáků se oddělil Tägen z Villandersu. „Tak povídej!“ vybídl Ondřeje.

„Vše šlo podle mého předpokladu. Obléhaní nám ještě pomohli, když na tu hranici vylili hořící smolu.“

„Všude se najdou hlupáci,“ poznamenal hrabě a rozhlédl se. „Vidím, že se ti podařilo vrátit se téměř se všemi muži. Zdá se, že ti na životě záleží, a nejen na tom vlastním.“

„Život nám dal Bůh, můj pane. A tak si myslím, že nám nepřísluší ho zbytečně mařit, pokud to není nezbytně nutné.“

„Dobře. Podařilo se nám odchytit jednoho zvěda. A máme od něj docela podrobný náčrt celého hradu. Teď víme jistě, že tam nejsou druhé hradby. Pán Castela Penede se zřejmě domníval, že druhou hradbou mu bude samotná skála. Bohudík nepočítal s nepředvídatelnými okolnostmi. Ale ten zvěd říkal, že pokud by vnikl nepřítel na nádvoří, stáhnou se obránci do paláce, který je pevný, vysoký a dá se dobře bránit. Mají tam dost zásob a pod palácem jsou cisterny s vodou. Nechal jsem připravit beranidlo, ale on říkal, že prostor za dveřmi se dá zahradit trámy, aby dveře nešly vyrazit.“

„Tak to můžeme udělat jako s hlavní bránou – podpálit.“

„Co myslíš, napadne je otevřít tu bránu, aby nechytla od toho ohně?“

„Myslím, že už je to jedno. Podívej se, pane,“ ukázal Ondřej před sebe.

Byla to pravda. Teď už hořela celá věž. Byla sice z kamene, ale veškerý vnitřní prostor včetně krovu, pokrytého šindelem, byl dřevěný. I kdyby vrata prozíravě otevřeli, stejně by od toho žáru chytla.

Villanders začal udílet rozkazy před útokem, o kterém nikdo nepochyboval, že přijde. O Ondřeje se přestal zajímat. Ten vyhledal pohledem svého přítele, který byl s ostatními ohňostrůjci rozvalený mezi skalami v dostatečné vzdálenosti, aby k nim nedolétl nějaký zbloudilý šíp. Přisedl si k nim.

Muži se jeden přes druhého ptali, co bude dál, ale Hašek je okřikl: „Nechte přece našeho generála vydechnout. Teď se ho sám hrabě Villanders dotazoval, jak má pokračovat dál. Ondřej z Rohatce je v tuto chvíli velice důležitý člověk. Tak ho neobtěžujte.“