Ilona Dobrovolná

Prokletí rodu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ilona Dobrovolná, 2022

Obálka © Ivana Dudková, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0638-3 (epub)

ISBN 978-80-279-0639-0 (mobi)

Prolog

Za okny jídelny se rodil docela pěkný zářijový den. Byla středa, ale tady na tom vcelku nezáleželo. Obyvatelé domova důchodců nedělali rozdíl mezi všedním dnem a nedělí, všechen čas se slíval v jednu šedivou skvrnu dní, které byly jeden od druhého takřka k nerozeznání.

Vilém Holubec seděl toho rána na svém oblíbeném místě, uprostřed dlouhého stolu, přímo proti dveřím na terasu tak, aby měl přehled o všem, co se děje jak v jídelně, tak na zahradě. Pronikavýma modrýma očima hleděl přes okna do toho přívětivého, raně podzimního jitra. Ten výhled zůstával pořádný stejný. Vilém si někdy připadal jako v kleci. Ale vždycky se na život díval optimisticky a musel spravedlivě uznat, že je to docela útulná klícka. Pěkné prostředí, milý personál. A mezi všemi těmi popletenými a senilními babičkami a dědečky si mohl připadat skoro jako mladík, i když mu už táhlo na osmdesát. Obě jeho děti žily v zahraničí. Jeho žena ho před dvěma lety předešla v pouti za konec tohoto života. Co víc mu zbývalo? Odejít do domova důchodců nakonec nebyla tak špatná volba.

Většinu dne sedával ve svém oblíbeném křesle ve společenské místnosti, četl, luštil křížovky, hrál šachy s neviditelným protihráčem nebo – a to dělal ze všeho nejraději – vyprávěl ostatním příběhy. Za svůj život nasbíral ohromné množství neuvěřitelných historek (značná část jeho posluchačů mu ve skutečnosti nevěřila ani slovo) a pamatoval si je dokonale, jako by se staly včera. Doba, kdy nebyl jen anonymním panem Holubcem z domova pro seniory, ale vyšetřovatelem kriminální policie s pěknou řádkou úspěšně vyřešených případů na kontě, dávno minula. Ale ty příběhy, mnohdy smutné a tragické, jindy nakonec docela úsměvné, žily dál. A připomínaly mu, že má být na co hrdý. Vzpomněl si na to i teď, aby vytěsnil chmurnou myšlenku na klec, která se mu vloudila do mysli.

V jídelně už panoval čilý ruch. Podávala se snídaně. Upovídaní obyvatelé domova štěbetali a ti samotářští se na ně pohoršeně mračili. Vilém se obvykle nacházel někde na pomezí. Kývl na pozdrav několika svým přátelům. Nemluvili na něj, protože věděli, že je po ránu spíše zamlklý a raději snídá sám. Teprve po dopolední svačině přicházel čas jeho bizarních vyprávění, u nichž se nadšeně scházeli.

Každý den snídal Vilém vařené vajíčko a chleba s máslem. Dneska bylo vajíčko o něco menší než včera. Ale někdo doplnil solničku, bílé krystalky teď sahaly až téměř k okraji. Klepnul do vajíčka lžičkou. Skořápku pokryla pavučinka táhnoucí se do všech stran. Jako když jeden čin neodvratně natáhne chapadla do všech směrů a v důsledku ovlivní množství lidských životů, pomyslel si Vilém.

Přes jídelnu kráčela svižným krokem mladá sestřička Táňa. Sluneční paprsky, které si našly cestu skrze okenní tabule, se jí odrážely ve světlých vlasech. Nesla tenký štůsek novin, aby je rozdala všem, kteří měli o čtení zájem. Vilém věděl, že se tak jako každý den dostane i na něj.

„Dobré ráno, pane Holubče, jakpak jste se dneska vyspal? Zase jste ve snu honil nějakého zločince?“ zatrylkovala Táňa, když k němu přišla a podala mu jeden výtisk celostátního deníku a čerstvé číslo místního zpravodaje, který vycházel jednou do týdne.

„Ne,“ usmál se, „dneska mě všichni zločinci nechali v klidu spát.“

„To je dobře,“ řekla sestra a otočila se k Vilémově sousedce, protože starý pán už rozkládal noviny a ona věděla, že s ním teď nebude kloudná řeč.

Viléma čtení novin uklidňovalo. Patřilo k jeho každodennímu rannímu rituálu, který mu dodával určitou jistotu. Dnes sáhl nejprve po regionálním zpravodaji. Obvykle nejdřív prolistoval celý výtisk a potom se vrátil k nejzajímavějším článkům. Tentokrát jej však do očí udeřil palcový titulek hned na první straně: Podivná smrt v Juratově. Byla to vražda? Bývalý kriminální vyšetřovatel měl pocit, jako by mu někdo vylil na hlavu kbelík ledové vody. Uklidňující účinek novin se rozplynul. Stránky v jeho rukou zašustily, jak se mu náhle roztřásly prsty.

V rychlosti prolétl článek. Byl psaný mizerně, jako by ho dával dohromady novinář, který je zběhlý spíš v honbě za senzacemi než v kvalitním slohu, ale slova Juratov a vražda rezonovala ve Vilémově nitru tak hlasitě, že neměl ani pomyšlení pozastavovat se nad neohrabaným stylem textu. Zíral na stránku snad několik minut a hlavou mu vířily zdivočelé myšlenky. Možná si to jen namlouvá, možná je to všechno jen náhoda, jen hloupá shoda okolností.

„Pane Holubče, jste v pořádku?“

Pronikavý hlas sestry Táni ho přinutil vrátit se do reality.

„Stalo se něco?“ Sestra se tvářila ustaraně.

Vilém zabodl prst do článku v novinách. „Vrátilo se to,“ řekl. „Nedokázali jsme to zastavit.“

1

Každá cesta, byť je sebedelší, začíná prvním krokem. V tomto případě to byl krok přes vyviklaný práh zatuchlého a bezútěšného bytu. Alice nechala stát kufr v maličké předsíni a plná nejistoty vstoupila do dveří, které jí otevřel obtloustlý majitel, od nějž si svůj nový domov pronajala. Ocitla se v prastaré kuchyni, o kterou zřejmě nikdo nepečoval celé roky. Pod nohama jí zavrzalo ošlapané linoleum. Ze skříněk se odlupovalo lamino a kuchyňskou desku hyzdil nespočet škrábanců. Z kohoutku do dřezu v pravidelném rytmu odkapávala voda. Alice přešla místnost a nahlédla do vedlejšího pokoje. Postel, noční stolek a skříň sevřené čtyřmi holými stěnami připomínaly chladnou vězeňskou celu.

Když hledala v tomto malém, pozapomenutém městě bydlení, příliš dlouho se nerozmýšlela a nedala si ani tu práci, aby se sem jela předem podívat. Teď toho trošku zalitovala, protože skutečnost značně pokulhávala za fotografiemi na stránkách realitní kanceláře. Smlouvu však dávno podepsala a zaplatila nájem na tři měsíce dopředu. A beztak neměla kam jinam jít.

„V pořádku, slečno Bergerová?“ zeptal se majitel, zatímco mu v očích tančily nervózní otazníčky.

Krátce přikývla.

Po mužově tváři se rozlil výraz úlevy. Uvědomoval si, že nenabízí žádný přepych, a když uviděl novou nájemnici – mladou ženu v elegantním kostýmku, která očividně nouzí netrpěla – zalekl se. Teď před ni předložil svazek klíčů a lejstro stvrzující jejich převzetí.

„Kdybyste to laskavě podepsala.“

Ignorovala jeho úsměv i propisku a místo toho vytáhla z kabelky svoje vlastní, značkové pero. Když vtěsnávala podpis na příslušnou linku na spodní straně stránky, kuchyňský stůl vrzal a sténal, jako by nesouhlasil s příchodem nové obyvatelky.

Majitel jí stiskl ruku a spokojeně odkráčel.

Teprve když osaměla, sundala si Alice masku chladné sebejistoty a vyčerpaně dosedla na židli. Nemohla uvěřit, že to skutečně udělala. Že nechala celý svůj dosavadní život za sebou – opustila slibně rozjetou kariéru i svůj pěkný, moderně zařízený byt v Praze a skončila tady, v Juratově, městečku sevřeném horami a hustými lesy, kde se dávno zastavil čas. Možná to byla chyba, napadlo ji ten den už poněkolikáté.

Vytáhla z kabelky mobil, jenom aby zjistila, že nemá jedinou zprávu, jediný zmeškaný hovor. Zjevně nikomu nescházela. Vzpomněla si, že ji matka nabádala, aby zavolala „až se ubytuje“. Jako by snad odjela na školní výlet. Odložila telefon a zhluboka si povzdechla. Potom se rozhodla umlčet nepříjemné myšlenky nějakou smysluplnou činností.

Znova se prošla bytem, nahlédla do koupelny a do všech skříní a zásuvek, které prosté vybavení skýtalo.

Přesunula svůj kufr z předsíně do pokoje a otevřela víko. Na vršku ležely dvě učebnice žurnalistiky. Ani nevěděla, proč je tam na poslední chvíli přibalila; neotevřela je od dob studií. Možná proto, že se jí k nim vázala nostalgická vzpomínka na dobu, kdy před nějakými deseti lety nastupovala na vysokou školu, plná ideálů a nadšení. Hned u zápisu se potkala se Sabinou, už tehdy sebevědomou a trochu arogantní. Padly si do oka a ještě ten den vyrazily nakoupit některé z doporučených knih. Po škole potom začaly pracovat ve stejných novinách – jedněch z největších a nejvýznamnějších v republice. Teď jsem je vyměnila za jakýsi místní zpravodaj, pomyslela si Alice hořce. Když si vzpomněla, že má zítra nastoupit na nové místo, sevřel se jí žaludek.

V jejím dosavadním zaměstnání se to totiž jaksi zvrtlo. Alice byla výborná novinářka a velmi dobře si to uvědomovala. Oblíbená ovšem nebyla. Vycházet s lidmi se jí dařilo, jen pokud se jednalo o zdroje informací pro její články. Rozumět si s kolegy se jí vlastně ani příliš nechtělo. Neměla náladu kamarádit se s každým a neměla trpělivost být za všech okolností milá. Tu a tam si na ni stěžovali, ale Richard, shovívavý šéfredaktor, jehož řadila k hrstce svých přátel, dokázal spory vždycky nějak urovnat.

Pak se ovšem redakce přestěhovala do nové, modernější budovy. Místo malinké, ale útulné kanceláře se Alice ocitla ve velké hale s dalšími třiceti kolegy, kteří se nerozpakovali v zimě otevírat okna dokořán, svačit česnekovou pomazánku, vyprávět veselé historky o pejskovi, který roztahuje po bytě špinavé ponožky, a nadávat na manžela, který dělá totéž. Open space, jehož účelem prý mělo být stmelování kolektivu a upevňování týmového ducha, se stal bojovým polem, na němž zaměstnanci nestíhali uskakovat Aliciným nekorektním poznámkám. Během pár týdnů se vyrojila nová řádka stížností proti jejímu chování a tři lidé pohrozili, že odejdou ke konkurenci, nebude-li se situace adekvátně řešit.

Nakonec si ji Richard pozval do své kanceláře, provoněné aromatickými tyčinkami, kde se na poličkách vedle starých výtisků novin a učebnic žurnalistiky vyjímaly tituly jako Meditací k vnitřnímu klidu nebo Nová škola jógy.

Ještě když Alice jako čerstvá absolventka nastoupila do redakce, byl Richard typický cholerický workoholik a perfekcionista, trávící v práci zhruba dvanáct až patnáct hodin denně. To ovšem jednoho dne omrzelo jeho ženu, sbalila děti a nadobro se vrátila k rodičům. Než si to u ní stačil Richard vyžehlit, čekala další dítě s někým jiným. Richarda pak postihlo to, co Alice nazývala „syndrom opuštěných žen středního věku“. Stal se horlivým zastáncem východních filozofií, vegetariánem a abstinentem. Místo dlouhých přesčasů chodil na hodiny jógy, a místo aby se rozčiloval nad nedodržováním termínů, pronášel moudra jako „jsme požehnáním pro život“ nebo „dnešek je nový začátek pro naplnění našich snů“. Došel ve svém osvícení tak daleko, že se dokázal na Alici vřele usmívat, i když si ji tehdy pozval na kobereček.

„Alice, jsi skvělá novinářka a moc si tě za to vážím,“ začal zvolna, „ale tvoje chování v poslední době překračuje únosnou mez. Věřím však, že dokážeme najít cestu, jak vztahy mezi tebou a tvými kolegy urovnat.“

„Potřebuju svoji kancelář,“ navrhla.

„Tu ti nemůžu dát. Vlastní kancelář mají jen vedoucí jednotlivých rubrik.“

„Udělej mě vedoucí zpravodajství.“

Rozesmál se. „Oba víme, že na to nemáš povahu.“

„Tak mně prostě dej něčí kancelář. Třeba ta Jana z ženské rubriky…“

„Jitka.“

„… nejspíš tu svou vůbec nepoužívá. Věčně se vykecává s těma svýma slepicema v open spacu.“

Richardův úsměv se na okamžik nejistě zachvěl, ale pak se rozhodl ještě chvíli setrvat.

„Nedostaneš svoji kancelář. A důrazně tě žádám, aby ses o svých kolezích vyjadřovala slušně. Pokud se z tvojí strany nic nezmění, budu tě muset propustit.“

Alice mlčky pozorovala jeho klidný obličej, hledajíc v něm nějakou stopu toho, že jen žertuje. „To myslíš vážně?“ zeptala se nakonec.

„Naprosto. Velmi rád bych si tě tady nechal, ale pochop, že nemůžu tolerovat všechno, co…“

„Já jsem ale nic neudělala!“ skočila mu do řeči.

„Nemůžu za to, že zaměstnáváš neschopný pitomce, se kterýma se nedá vydržet.“

Richard už se neusmíval. Na čele mu vyskočila vráska, zrozená ještě v dobách jeho hektického života. Jeho sebeovládání zjevně narazilo na své limity. Následujících dvacet minut na sebe křičeli tak, že to muselo být slyšet až na ulici. Alice nakonec hádku uzavřela s tím, že jestli ji nenechá chovat se po jejím, dá výpověď sama. Odvětil, že to tak bude nejlepší. Práskla za sebou dveřmi a po zbytek dne místo práce surfovala po internetu.

Doma pak nad vším přemýšlela tak dlouho, až došla k závěru, že musí dostát svému slovu. Najednou si uvědomila, jak je hrozně nešťastná, nejen v práci, ale tak nějak v životě všeobecně. Došlo jí, že potřebuje něco změnit, nejlépe všechno. Nemůže jen přejít někam ke konkurenci, kde by po ní patrně sáhli všemi deseti. Musí udělat něco radikálního. Inzerát nabízející místo v malinké redakci kdesi na konci světa ji praštil do očí ještě toho večera. A tak se ocitla tady…

Odložila obě učebnice na noční stolek a pustila se do vybalování oblečení. Nemohla uvěřit, že se jí podařilo sbalit všechno do jediného kufru. Ale i to patřilo k jejímu plánu – zbavit se všeho, co jí připomínalo minulost, té přehršle věcí nahromaděných v mylném domnění, že ji udělají šťastnou. Většinu toho, co vlastnila, proto nechala ve svém starém bytě a ten zase nechala Sabině a jejímu novému příteli, kterého ještě nestihla poznat (a možná ani nestihne, protože se dalo předpokládat, že jej Sabina během pár měsíců vymění za novější model). Alice od nich nechtěla žádné jiné peníze než poplatky za služby. Ona sama za byt koneckonců nezaplatila ani korunu, dostala jej od rodičů jako dárek k maturitě. Nebylo se co divit, že Sabina po její štědré nabídce okamžitě skočila a rázem přestala kamarádku přesvědčovat, aby v Praze zůstávala.

Oblečení, které si Alice vzala s sebou, teď vyrovnala do úhledných komínků do staré skříně, pár věcí odnesla do koupelny, nějaké drobnosti do kuchyně a najednou neměla co na práci. Znova zkontrolovala telefon, který bezútěšně mlčel. Rozmýšlela, zda má zavolat rodičům, jak slíbila. Mohli se zbláznit, když jim před pár týdny oznámila, co hodlá udělat. Malinko ji to utvrdilo v tom, že se rozhodla správně. Od doby, kdy odešli do důchodu, věnovali své jediné dceři až příliš mnoho pozornosti. A ona nechtěla být donekonečna tou hodnou holčičkou, s níž se tak rádi vychloubali svým známým. Po krátké úvaze naťukala do telefonu esemesku a pro jistotu si vypnula zvonění. Nechtěla s nimi mluvit. Měla strach, že by nedokázala skrýt zklamání, které pociťovala od chvíle, kdy vystoupila z vlaku.

Nakonec se odhodlala dát si sprchu. Nesnášela cizí koupelny, i v nejlepších hotelích jí první dny dělalo problém přestat se štítit jejich vybavení. Koupelna v jejím novém domově působila zatuchle. Popraskané kachlíčky lemovaly zašlé spáry, tu a tam ozdobené počínající plísní. Nechala si na nohou pantofle a vlezla do malého sprchového koutu. Musela čekat celou věčnost, dokud neodtekla studená voda. Třásla se zimou a v tu chvíli se rozhodla – tři měsíce, které si předplatila v tomto zapadákově, budou bohatě stačit. Potom se vrátí domů.

2

Jediná juratovská restaurace, kde jste mohli dostat pořádné teplé jídlo a pití v neupatlaných sklenicích, nesla jméno U Tří štítů. Údaj na dveřích hlásal, že ve všední dny zavírá v jedenáct, ale místní štamgasti tu v minulosti vysedávali ještě dlouho poté. Tehdy je nikdo nevyháněl.

Věčně usměvavý hostinský se však během posledních dvou let proměnil v zasmušilého mrzouta a čím dál častěji hosty nemilosrdně vyhazoval s úderem jedenácté. Nejinak tomu bylo i dnes.

Pět minut po zavíračce obešel Robin Málek poslední obsazené stoly a zdvořile přítomné požádal, aby zaplatili. Učinili tak bez řečí. Ty si schovávají teprve na chvíli, kdy za nimi zamkne.

Sledoval je, jak odcházejí přes náměstí. Nejspíš se ještě staví u konkurence – v zaplivaných hospodách Pod Sklárnou nebo U Jindřicha – tam zavírají nejdřív o půlnoci.

Robin si povzdychl a uklidil ze stolů špinavé půllitry. Potom si přinesl kýbl s vodou a mop a dal se do vytírání podlahy. Dělal to pokaždé, když příliš myslel na Anežku. Potřeboval pracovat, aby utišil myšlenky. Poslední dobou se podlaha v restauraci v jednom kuse blýskala.

Vytíral urputně každý kout. Hodnou dobu strávil odstraňováním ulepeného fleku od rozlité limonády, zrovna u stěny, na níž visely fotky z Peru. Ta místa s Anežkou procestovali před pěti lety. Snažil se na ně ani nepodívat. Raději se přesunul na druhou stranu lokálu. Jenže tam mu pro změnu do oka padly obrázky z Norska. Zatraceně. Měl by všechny ty fotky sundat. Připomínaly mu ji na každém kroku – Peru, Norsko, Nový Zéland, Mexiko.

Anežka chtěla vždycky na dovolenou do Řecka, ale on ji přesvědčoval, že na to mají času dost, teď jsou přece mladí, teď je potřeba jezdit za dobrodružstvím. Kéž by jí vyšel vstříc. Taky se nejspíš chtěla vdávat, zatímco jeho to vůbec nenapadlo. Udělal jsem příliš mnoho chyb, pomyslel si a praštil mopem do kbelíku tak prudce, až voda vystříkla do všech stran.

V tu chvíli se ozvalo klapnutí zadních dveří. Vzápětí se v lokále objevil Robinův starší bratr Viktor, spolumajitel restaurace, který se však tomuto podnikání příliš nevěnoval. Měl totiž spoustu jiných.

„Jel jsem kolem a viděl jsem, že pořád svítíš,“ vysvětloval. „Jak nám jdou tržby?“

Robin zamumlal, že pořád stejně, a dal se do vytírání rozlité vody, zatímco jeho bratr se rozvalil u nejbližšího stolku se sklenicí toniku, který si jen tak mimochodem vybral u baru.

„Proč tohle nenecháš servírkám?“ zeptal se.

„Poslal jsem je domů už v deset. Šetřím.“

Jeho bratr si ho podezřívavě prohlížel. Od jisté doby to tak dělával, zrovna jako jejich matka. Robin nepochyboval, že se na něj ti dva tajně smlouvají. Řeší, jak se asi cítí, a snaží se mu vymyslet rozptýlení.

„Nezastavil jsem se tu jen tak, něco pro tebe mám.“ Viktor bratrovi kývnutím naznačil, aby se posadil k němu. Pak vytáhl z kapsy saka lísteček a položil jej před něj. Stálo na něm jméno Kateřina a telefonní číslo.

„Co to je?“

„Víš… jsou to už skoro dva roky, co je Anežka pryč…“ Viktor, jen málokdy nervózní, těkal pohledem na všechny strany a nedokázal Robinovi pohlédnout do očí. „Měl by ses přes to konečně přenést. Domluvil jsem ti rande.“

Samozvaným dohazovačům by měl být vyhrazený samostatný kruh pekla, pomyslel si Robin. Zavrtěl hlavou a posunul lísteček po desce stolu zpátky k bratrovi.

„Brácha, aspoň to zkus. Je to moc pěkná holka. Dělala nám hostesku na jedné akci. Zkoušela to na mě, ale já jsem ženatej.“

Robin pozdvihl obočí. Co se týkalo seznamování s mladými slečnami, nepovažoval jeho bratr vlastní manželství obvykle za překážku.

„Majda tam byla se mnou,“ dodal Viktor na vysvětlenou. „Tak jsem si řekl, že když z toho nekápne nic mně, mohla by to být šance pro tebe.“

„Já ale o nikoho nestojím.“

„Nebuď blbej. Přece nezůstaneš sám napořád. Já už jsem jí stejně slíbil, že zavoláš, takže to jako slušnej chlap splníš.“

Robin sebral lísteček. Měl sto chutí roztrhat ho na kousky, ale věděl, že to s ním bratr myslí dobře, a že má vlastně pravdu. Musí začít znovu žít. „Tak jo,“ souhlasil.

„Konečně kloudná řeč,“ usmál se Viktor. „A já už půjdu, mám brzo ráno schůzku se starostou.“

„Kvůli hotelu?“

„Přesně tak. Vypadá to, že to konečně klapne.“ Viktor se zvedl, a aniž by se obtěžoval uklidit po sobě sklenici, vydal se ke dveřím.

„Lidi tě budou nesnášet. Žádný hotel v Juratově nechtějí. Už sepsali petici,“ připomněl mu Robin.

„A zároveň si stěžují, že tu není práce. Idioti. Víš, kolik lidí bych v tom hotelu mohl zaměstnat?“

„Ty vážně věříš, že by sem někdo jezdil?“

„Proč by ne? Je tu příroda a klid, to lidi chtějí. A to zdejší prokletí? Vynikající marketingovej tah. Místní vidláci mají z těch povídaček strach, ale turisty to naopak přiláká.“

Robin odevzdaně pokrčil rameny. Věděl, že když si jeho bratr něco usmyslí, dotáhne to obvykle až do konce.

Vyprovodil jej před dům. „Pozdravuj Majdu,“ křikl ještě, než za sebou Viktor zabouchl dveře auta a odjel do noci.

Lehce pofukovalo. Vzduch voněl odcházejícím létem, které se tady v horách vzdávalo brzy. Robin si uvědomil, že v ruce pořád ještě žmoulá papírek s telefonním číslem oné údajně pěkné hostesky. Na zlomek vteřiny chtěl natáhnout ruku a pustil lístek po větru, aby jej odnesl k nějakému lepšímu muži, který spíš dokáže udělat Kateřinu šťastnou. Na poslední chvíli si to rozmyslel. Je čas posunout se dál. Složil lístek na polovinu a schoval do kapsy. Pak se vrátil do restaurace a sundal ze stěn všechny fotografie. Odnesl je do sklepa a uložil do staré skříně.

Potom vyšel do patra, kde měl přímo nad lokálem malý byt. Anežčina fotka stála v ložnici na nočním stolku a velkýma, vyčítavýma očima hleděla do pokoje. Robin ji vzal, notnou dobu se do ní vpíjel pohledem a snažil se přemoct nával emocí. Pořád to strašně bolelo, ale on věděl, že jeho zoufalství dosáhlo vrcholu. Buď se dočista zblázní, nebo nechá minulost odplout do zapomnění. Znova se nadechne a vzkřísí toho starého Robina – veselého společníka, který tak rád rozprávěl s hosty a nechal je v restauraci vysedávat i po zavíračce. Nadšeného cestovatele, utrácejícího většinu výplaty za letenky do více či méně vzdálených krajů. Muže, který se umí radovat ze života a nepotřebuje k tomu víc než pár dobrých přátel a pěknou, hodnou dívku.

Zhluboka si povzdechl, věnoval svojí milé poslední pohled a schoval její fotku do zásuvky stolku. Lístek s telefonním číslem si položil k mobilu, aby na něj nezapomněl zítra zavolat.

3

Druhý den se Alice probudila příliš brzy, v bytě, který působil cize, v tvrdé posteli a s bolestí hlavy. Věděla, že by potřebovala ještě na pár hodin usnout, aby se cítila líp, ale její vědomí se nehodlalo jen tak vzdát své vlády. Mezerou mezi rozbitými žaluziemi tedy pozorovala šedivé a nevýrazné střechy domů, zpoza nichž se pomalu vynořovalo vycházející slunce.

V půl osmé se přes veškerou nechuť konečně odhodlala vylézt z postele. Oblékla se a dala si obzvlášť záležet na účesu i líčení, protože se chtěla před novými kolegy předvést v tom nejlepším světle. Teprve když byla se svým vzhledem naprosto spokojená, vyrazila.

Proplétala se mezi bezútěšnými bytovkami nejnovější a nejspíš také nejošklivější části Juratova. Asi po patnácti minutách dorazila na náměstí – nevelké, ale patrně jediné, jež se v městečku nacházelo. Klopýtala po křivém dláždění, které rozhodně nebylo určené pro podpatky elegantních městských slečinek. Místo jí připadalo dočista mrtvé – potkala jen hrstku lidí, dle jejího mínění nevychovaných buranů.

Dvě důchodkyně, upravující záhonek před oprýskaným kostelem, vzhlédly a zcela nepokrytě na ni zíraly. Když si se zakloněnou hlavou prohlížela historickou budovu radnice, vyšel z ní rázným krokem jakýsi muž a neomaleně do ní strčil. Aniž by se omluvil, nasedl do mercedesu, parkujícího na zákazu zastavení, a odjel. Maminky postávající před obchodem s potravinami, oblečené do zoufale nemoderních šatů, se hlučně smály.

Se znechuceným výrazem přešla do středu náměstí, obešla velkou kašnu se sochami ošklivých andílků, kolem nichž vytrvale prýštila voda, a vydala se na opačnou stranu. Na samém rohu náměstí minula restauraci U Tří štítů a ocitla se v boční ulici, kde měl sídlit juratovský zpravodaj s neoriginálním názvem Naše město. Dvoupatrový dům s modrou fasádou vypadal docela moderně. Podle zvonků pochopila, že tu sídlí hned několik firem, a uvědomila si, že její nové pracoviště bude možná ještě menší, než čekala. Znovu jí hlavou prolétly pochybnosti. Co to proboha udělala? Přesto stiskla zvonek s nápisem Redakce a o chvilku později už kráčela po schodišti vzhůru.

Její nový šéf na ni čekal na chodbě. Jmenoval se Hrouza a byl to postarší pán s prošedivělými vlasy a dobráckýma očima. Uvítal ji s přehnanou přívětivostí, na jakou nebyla z pracovního prostředí zvyklá.

Druhým a zároveň posledním zaměstnancem juratovské redakce byl asi pětadvacetiletý mladík jménem Dominik Hájek. Se svými světlými vlasy, modrýma očima a širokým přátelským úsměvem vypadal, jako by se vyloupl z dívčích snů. Mimoto působil jako někdo, kdo přivítá každou novou osobu ve svém životě s otevřenou náručí, pomůže, poradí a začlení do kolektivu i ty nejzapřisáhlejší samotáře. Ztělesněná dokonalost, ušklíbla se Alice v duchu.

Hrouza se ji pokusil provést po redakci. Vzhledem k nevelkým rozměrům jediné kanceláře to znamenalo několikeré otočení se na dvou čtverečních metrech volného prostoru uprostřed.

„Toto je váš stůl,“ ukázal do jednoho rohu místnosti.

„Bohužel tu pro vás máme jen takový starší počítač. Na začátku příštího roku snad vyčleníme peníze na nové vybavení.“

Alice si pomyslela, že příští rok už tu spíš nebude. Během tříměsíční zkušební doby může koneckonců kdykoli odejít.

„Mám svůj laptop,“ řekla.

Hrouza spokojeně přikývl. Potom jí ukázal jediný fotoaparát, kterým redakce disponovala, ale který byl kupodivu vcelku kvalitní, erární diktafon, stohy starých výtisků zpravodaje, aby se Alice mohla inspirovat o čem psát, nějaké brožury o městě a tlustý sešit popsaný kontakty na „důležité a zajímavé osobnosti Juratova“. Nakonec ji zavedl do kuchyňky s jediným stolkem a malou linkou, kde se vedle sebe tísnily stará mikrovlnka a kávovar. Dominik se gentlemansky nabídl, že Alici uvaří kávu, a ona odmítla, spíš z principu, než že by neměla chuť. Udělá si ji později, sama.

Po skončení krátké a nezajímavé obhlídky redakce Hrouza navrhl, že by mohli začít pravidelnou ranní poradou. Sesedli se kolem jednoho ze stolů v kanceláři.

„Váš předchůdce, Jožka, psal hlavně do sportovní rubriky. Rozumíte sportu, Alice?“ zeptal se šéfredaktor na úvod.

„Ne,“ odpověděla stroze.

„Nevadí, sport si převezmu já, stejně jsem tu práci Jožkovi záviděl. Prohlížela jste si už nějaký náš výtisk?“

„Jen to, co je na internetu.“

„Výborně,“ usmál se Hrouza. Pak před ni rozložil poslední číslo zpravodaje. „Naše noviny vychází jednou týdně, vždycky ve středu. Tady na titulní straně jsou ty nejdůležitější články.“

Alice se ušklíbla. Nepotřebovala, aby ji někdo poučoval, jaké texty patří na titulku. Pět let v Praze soupeřila se svými kolegy o to, aby se tam ty její objevovaly co nejčastěji.

„Druhá a třetí stránka patří zpravodajství,“ pokračoval šéfredaktor, který si jejího pohledu zřejmě nevšimnul. „Na čtvrtou připravujeme jeden nebo dva rozhovory buď k aktuálnímu tématu, nebo s nějakou zajímavou osobností. Pátá strana je věnovaná historii – to je Dominikova parketa, hádám, že se o ni nebude chtít dělit.“

Dominik se usmál. „Píšu tam různé články o dějinách města, vyhledávám staré fotky z archivů a tak. Kdybys chtěla, tak si to samozřejmě můžeš taky zkusit.“

„To je v pořádku, myslím, že se bez toho obejdu.“

Hrouza dál listoval novinami. „Tady na šesté stránce je vždycky fotoreportáž. Tentokrát třeba z hudebního příměstského tábora v místní základní škole. Sedmička patří kultuře a na osmičce je sport.“

Alice hleděla na poslední stranu, z níž zase na ni upíralo své dychtivé pohledy asi patnáct mladších žáků a jejich trenérů, kteří o víkendu porazili sousední vesnici 2:1 v okresním fotbalovém přeboru. Malost a nezajímavost Juratova se jí předváděla v plné parádě.

„Nemusíte se ničeho bát, první týden nebo dva ještě naostro psát nebudete,“ uklidňoval ji Hrouza, který si její ztrápený výraz špatně vyložil. „Nechám vás, abyste si prošla starší výtisky a zorientovala se. Až se na to budete cítit, můžete se s námi pustit do přípravy dalšího čísla. Už máte nějaké zkušenosti s psaním, že?“

Z Alicina obličeje zmizely poslední zbytky zdvořilosti. Probodla Hrouzu naštvaným pohledem.

Šéfredaktor pochopil. „Jistě, psala jste v Praze,“ řekl omluvně. „A dokonce jste vystudovala žurnalistiku. To jste v naší redakci první.“

Usmál se, ale když jeho úsměv nebyl opětován, obrátil se k Dominikovi. „Dneska máme tiskovku na radnici. Počítám, že tam zajdeš. Odpoledne by sis mohl nabrat materiál na ten článek o dobrovolných hasičích, a kdybys zrovna udělal rozhovor s jejich novým starostou, mohli bysme to rovnou dát na čtyřku…“

Hrouza diktoval úkoly na další týden a Dominik si je horlivě zapisoval do tlustého notesu. Alice oba mlčky pozorovala a propadala zoufalství. Kdyby její bývalí kolegové viděli, jak skončila! Vždycky můžu odejít, připomněla si.

Vrátila se myšlenkami do reality právě ve chvíli, kdy Hrouza končil poradu. On a Dominik se poté vydali do terénu a Alice v kanceláři osaměla. Uvařila si kávu, posadila se ke svému stolu a začala listovat ve starých výtiscích Našeho města.

O Juratově zatím věděla jen to, co našla na internetu, jenže ten byl v tomto případě na informace dost skoupý. Dočetla se, že se jedná o pětitisícové městečko, obklopené několika vesničkami. Svoji největší slávu si kraj odbyl na počátku dvacátého století, kdy jej proslavily prosperující sklářské huti. Ty se však vinou historických peripetií postupně staly minulostí a Juratov upadl v zapomnění. Obyvatel ubývalo, mladší se stěhovali za prací do velkých měst. Zdejší hory a lesy kupodivu nelákaly ani turisty. Nejspíš za to mohla chybějící infrastruktura.

Alice se probírala novinovými články a zjišťovala, že město neskýtá mnoho zajímavého ani pro média. Z některých textů vyloženě čišelo, že tu není o čem psát a novináři jsou nuceni dělat událost z každé školní besídky. Musela ovšem uznat, že stylisticky nejsou články úplně marné, i když ona by je samozřejmě napsala líp.

Někdy kolem poledne se vrátil Dominik. Posadil se na svoje místo a začal s očividným nadšením psát. Po pár minutách se rozhodl prolomit mlčení a pokusil se s novou kolegyní prohodit pár přátelských slov.

„Takže tys doteď pracovala v Praze?“ zeptal se.

Zamračila se na něj. Nebyla o mnoho let starší než on, přesto ji trochu naštvalo, že jí začal bez předchozí domluvy tykat.

„Proč jsi odešla?“ pokračoval, aniž by ho její nepřátelský výraz vyvedl z míry.

Pokrčila rameny. „Všechno mi začalo připadat moc hektické. Chtěla jsem změnu.“

„To člověk občas potřebuje,“ přitakal chápavě. „Proč sis vybrala zrovna nás?“

Protože jsem chtěla daleko od všeho a od všech. Protože to byl jediný inzerát, který jsem toho večera našla, prolétlo jí hlavou.

„Myslím, že je to tu nesmírně zajímavé,“ řekla nahlas, zatímco nevěřícně hleděla na článek na titulní straně jednoho ze starých čísel. Popisoval, jaké květiny už začaly toho jara poblíž Juratova kvést.

Dominik pokýval hlavou. „Máme tu hodně zajímavých míst. A nevšední historii. Tohle město je svým způsobem… zvláštní. Já se pořád snažím odhalit něco velkýho. Napsat o tom a trošku se proslavit.“

„A daří se ti to?“ zeptala se Alice tónem, který naznačoval, že má o odpovědi jasno.

„Vlastně docela jo. Na něčem teď pracuju.“

Alice se ušklíbla, což Dominik nejspíš nepostřehl.

„Jsem moc rád, že jsi tady,“ řekl. „Když Jožka odešel do důchodu, sami bysme to nezvládali.“

„To jistě ne,“ potvrdila mu a jeho úsměv konečně malinko zmrznul.

4

Alicina nálada po zbytek dne už jen klesala. Dominik s Hrouzou strávili celé odpoledne v kanceláři, takže neměla chvilku klidu. Nedokázala říct, kdo ji rozčiluje víc – zda její nový šéf, který neuvěřitelně pomalu ťukal do klávesnice (Alice si všimla, že k psaní používá jenom prostředníčky) nebo Dominik, který během práce neustále vtipkoval a snažil se ji vtáhnout do hovoru.

S hrůzou si uvědomila, že je na tom úplně stejně jako v Praze – vlastně ještě hůř, protože teď už není stěžejní redaktorkou velkých novin, ale bezvýznamným pisálkem v jakémsi zapadákově. Znova a znova si v duchu nadávala za impulzivní rozhodnutí, kvůli němuž skončila právě tady. Ze všeho nejraději by se okamžitě zvedla a odjela nejbližším vlakem domů. Jenže to by znamenalo přiznat porážku, což nehodlala udělat. Zaťala proto zuby a snažila se soustředit výhradně na čtení starých čísel Našeho města.

Když jí Hrouza v půl čtvrté oznámil, že může jít domů, brala to jako vysvobození. V rychlosti si posbírala věci, vyběhla z redakce a zhluboka se nadechla. Na to, že byla polovina srpna, byl vzduch nečekaně chladný. Vyrazila směrem k náměstí a najednou jí došlo, že nemá na zbytek dne žádný program a rozhodně se jí nechce trčet v malinkém strohém bytě. Bez většího nadšení se rozhodla vyzkoušet restauraci U Tří štítů.

Podnik vypadal zvnějšku docela obstojně. Na dřevěné terase se vyjímaly elegantní stolky a křesílka, upomínající svým stylem na pařížské kavárničky. Nad nimi se tyčily barevné slunečníky, lehce povlávající ve větru. Neseděli tu žádní hosté, což Alice přičítala nepříznivému počasí. Když ale vstoupila do restaurace, zjistila, že i uvnitř je dočista prázdno.

Kritickým okem zhodnotila lokál – řady úhledně uspořádaných stolů působily přívětivě a čistě. Zdobily je jen decentní dekorace, nic zbytečně okázalého. Od výčepu se linula tichá hudba a cinkání nádobí. To měl na svědomí pohledný hnědovlasý muž, zhruba třicetiletý, který rovnal čisté sklenice do police za barem.

Ustal ve své práci, sotva si uvědomil Alicinu přítomnost. Přátelsky se na ni usmál a s přehnaným zaujetím si ji prohlídl bystrýma hnědýma očima. Potom jí nabídl, aby se posadila, kam uzná za vhodné. Vybrala si nejmenší stolek v rohu.

„Nebudu jíst,“ zarazila ho, sotva k ní přiskočil s jídelním lístkem. „Dala bych si víno – pokud tedy máte nějaké dobré.“

„Samozřejmě.“ Muž zalistoval lístkem až na poslední stranu s nabídkou vín. „Vy jste ta nová redaktorka Našeho města, je to tak?“ zeptal se jakoby nic. „Slečna Alice?“

Zamračila se na něj. „Nevzpomínám si, že bysme se někdy potkali.“

Úsměv na jeho tváři lehce zakolísal. „Nezlobte se. Ale tady jste na malém městě. Pan Hrouza se tu dnes stavoval na oběd a prozradil mi, že má novou posilu. A moc lidí, které neznám, sem nezavítá, tak jsem si to spojil…“

Jeho rozpaky jí připadaly skoro komické a její pohled malinko změkl.

„Abyste nebyla v nevýhodě, tak já jsem Robin a tak nějak mi to tu patří,“ představil se a podal jí ruku. „A jestli si můžu dovolit, doporučil bych vám chardonnay.“

Alice souhlasila. Donesl jej během chvilky spolu s miskou oříšků na účet podniku. Na okamžik to vypadalo, že si s ní snad bude chtít dál povídat, ale k její úlevě se nakonec vrátil za bar.

Ochutnala víno a musela uznat, že není vůbec špatné. Ve stejném okamžiku jí začal vibrovat telefon. Na displeji svítilo jméno jejího bývalého šéfa. Konečně si někdo vzpomněl, blesklo jí hlavou. Ohlédla se k výčepu. Robin leštil sklenice a tvářil se, že jej nic jiného nezajímá, z čehož usoudila, že má nastražené všechny smysly. Chvilku váhala, ale nakonec se rozhodla, že se jím nenechá rozhodit, a hovor přijala.

„Tak jak se ti daří ve vyhnanství?“ Richardův hlas zněl bezstarostně.

„Zatím se tu mám výborně,“ zalhala.

„To rád slyším.“

Pocítila drobné zklamání. Doufala, že ji bude přemlouvat, aby se vrátila. Ale jeden den je samozřejmě krátká doba. Ještě si neuvědomil, co všechno s ní ztratil.

„Co nová práce?“ vyzvídal.

„Vypadá to zajímavě. Regionální žurnalistika je pro mě něco úplně nového,“ pronesla s přehnaným nadšením. „Co u vás?“

„Všechno při starém.“

Moc se chtěla zeptat, kdo převzal její díl práce, komu Richard svěřil jaké téma a čí článek se zítra dostane jako otvírák na titulku. Dokázala se však ovládnout. Koneckonců se vždycky může podívat na internet.

„Alice, znova jsem přemýšlel o tom, co ses rozhodla udělat.“

Richard slyšitelně zvážněl a ona zadržela dech. Teď to přijde. Ať už její místo ve zpravodajství převzal kdokoli, nezvládá to. Její někdejší šéf se omluví a poprosí ji, aby ještě zvážila svůj odchod. Možná jí nabídne i tu vlastní kancelář.

„Vím, že jsme se nerozešli úplně v dobrém,“ pokračoval. „Ale bylas moje kamarádka a chci, aby to tak zůstalo.“

„Může být.“

„Chtěl jsem ti říct, že ti moc fandím.“

„Cože?“

„Tvůj odchod, to, žes sebrala odvahu k tak velké změně… myslím, že to pro tebe bude obrovským požehnáním. Udělalas to nejlepší, cos mohla a…“

Richard cosi blábolil a ona ho sotva dokázala vnímat. Cítila se podvedená a opuštěná. V očích ji nepříjemně zapálily slzy vzteku. Urychleně je setřela a pořádně si lokla vína. Pak teprve našla sílu přerušit proud jeho optimistických slov.

Table of Contents

Prolog

1

2

3

4