Johana Kral

Asistent

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johana Kral, 2022

Obálka © Ivana Dudková, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0678-9 (epub)

ISBN 978-80-279-0679-6 (mobi)

Sériová vražda je označení pro více za sebou jdoucích vražd, jejichž místo i čas se různí, je mezi nimi poměrně velká časová prodleva a vrah s nimi nepřestane sám od sebe.

Wikipedie

Pátrání po pachateli sériových vražd je komplikované, obzvláště ve chvíli, kdy se prolíná s dalším případem, ba co víc – jeden ze členů vyšetřovacího týmu se nejspíš stane jednou z obětí.

1

HNUS

Jen stěží ovládám pocit převahy. Mám obrovskou chuť plivnout mu do obličeje. Zdá se mi tak odpudivý, vlastně až slizký. Od prvního setkání pozoruju jeho proklatou nadutost a sebejistotu a nenávidím se za to, že nedokážu nic udělat, protože okolnosti mě zatím nutily jen sedět a dívat se, jak se rozvaluje na židli. Ten pohled opakovaně drtil můj žaludek, provokoval chuť zvracet a rostla ve mně touha ublížit mu, ovládnout ho a potrestat, vidět jej u svých nohou, slyšet, jak řve bolestí, jak prosí o smilování, aby utrpení skončilo. I teď chci vidět hrůzou strnulý obličej, toužím se opájet nadvládou a mocí, vidět, jak se bojí, zoufale ke mně natahuje ruce, škemrá o slitování, ale nemá šanci na žádný soucit. Vidí jen můj smích, můj klidný, spokojený obličej, uvědomuje si, že jeho prosby jsou marné. Možná dokonce chápe, že konečně přišel trest za všechny slzy, facky, urážky a trápení, za vyžehlené košile, za večery o samotě, za beznaděj, za promarněné dny. Vynikající nápad – pokořit ho za všechno, co udělal.

Místností se nese hlas, monotónní, netečný a sčítá roky, křivdy i minulé hříchy, odsekává slova bez lítosti. Má dáti – dal. Ujednáno, domluveno, zapsáno.

Naštěstí umím držet slovo, dokážu se zapřít a zabrat, dotáhnout do konce všechno, co považuju za nevyhnutelé, obzvláště když jde o dobrou věc.

Vychutnávám si strhující pohled, který mám před očima, vytřeštěný výraz a bezmoc mi dodávají sílu, zároveň potvrzují, že moje dedukce byla správná. S uspokojením se opájím představou, co přijde za chvíli.

Je čas pokračovat.

Vstávám a obcházím stůl. Zcela záměrně se zastavím za jeho zády, aby neviděl, co se chystám udělat. Chci, aby ho děsil každý zvuk, aby mu každé zavrzání podlahy nahánělo hrůzu. Je patrné, že ho ochromuje strach a bolest, která mu nedovoluje, aby pootočil hlavu mým směrem. Jeho pohyby vypadají směšně, když se bezvýsledně kroutí jako červ, jako brouk, kterého necitlivý chodec převrhne na záda a on se nemůže postavit na nožky. Potí se a ztěžka dýchá, jenže ve mně se rozlévá blaženost. Dokonce mě přemáhá touha a já se skláním k jeho tváři, vnímám smrtelný boj, cítím jeho pach a pozoruji kapky, které mu hrůzou vyrašily na čele.

Moje blízkost ho děsí. Trhá sebou a ustrašeně se krčí, protože tuší, že přijde rána. Má ji mít. Otřese se, ale nedokáže se bránit, nemá ani sílu zakrýt zakrvácený obličej. Když před půlhodinou spadl ze židle, narazil na hranu stolu a rozsekl si čelo. Teď tupě zírá před sebe, po spáncích se mu táhnou dvě rudé čáry, rty se mu chvějí a hlavu vtahuje mezi ramena.

Další rána je mnohem silnější. A další.

Nehlasně sykl a skroutil se jako had, nepatrně skučel a naříkal. Takový pohled mě těší, uspokojuje, dokonce vzrušuje. Jeho utrpení hladí.

Moje pravá noha se vymrštila. Kopnutí bylo neobyčejně důrazné. Do svých úkolů vždy vkládám mimořádnou pečlivost. Konečně zařval bolestí, překvapením a bezmocí a mě zaplavil závratný příval štěstí, jako když závodník protrhne svou hrudí cílovou pásku.

Tohle bylo moje vítězství. Konečně. V pravačce pevně sevřu rukojeť nože a cítím nekonečnou sílu.

2

STAŘÍ ZNÁMÍ

„Nelítejte mi tady, snad nehoří,“ rozlehlo se chodbou.

„A zastavte se u mě na chvíli.“

Camilla sebou trhla. Ani si nevšimla, že jsou dveře do komisařovy pracovny otevřené. Ranní dopravní špička ji zdržela minimálně o patnáct minut, a navíc neměla dokončenou práci se zvčerejška. Nyní se řítila do kanceláře, aby dohnala neplánovaný skluz, a v duchu si formulovala hlášení, kterým se chystala uzavřít případ brutálního napadení výrobce šperků. Došlo k němu před několika dny. Pachatel přišel do dílny nejspíš loupit, ale majitel obchodu ho nečekaně překvapil. Zloděj se dal na útěk, ale nebohému muži před odchodem rozbil obličej k nepoznání a způsobil zranění neslučitelná se životem.

Naštěstí byla v dílně nainstalovaná kamera, která zachytila násilníkovu podobu, takže jeho vypátrání nebylo nijak náročné, především proto, že Camilla objevila jeho obrázek v evidenci starých známých.

Nyní se o tři kroky vrátila a odevzdaně zůstala stát na prahu. „Dobré ráno, pane, volal jste mě?“ Očekávala, že dostane hned po ránu pořádně vynadáno. Nabízely se hned dvě příčiny – ještě neodevzdala spis a k tomu si vyspává, jak se jí zlíbí. Ostatně Bručoun byl schopen vymyslet si tisíc zástupných důvodů, když měl svůj den.

„Ano, Bergérová,“ komisař zvedl hlavu od lejster na stole a podíval se na Camillu přes obroučky brýlí. Nechápala, jak ji mohl zahlédnout, když právě studoval nějaké materiály, ale možná má zvláštní schopnost poznat své podřízené podle chůze. „Posaďte se na chvíli, chci vás o něco požádat.“

Camilla si rozepnula koženou bundu a usedla na židli přímo proti šéfovu stolu. Zdálo se, že bouřka ji tentokrát minula. Zároveň musela sama sobě přiznat, že je zvědavá, co může chtít. Dubois většinou nežádal, téměř vždy přikazoval.

„Jak jste daleko s tím zlatníkem?“ posunul si brýle na čelo. Bylo jasné, že očekává jedinou možnou odpověď – vyřešeno.

„Právě jsem chtěla zkompletovat celý spis a předložit vám ho ke kontrole. Máme hotovo.“ Camilla byla stručná. Věděla, že ji nepozval, aby se vyptával na jednoduchý případ, kde totožnost, motiv i vražedná zbraň byly jasné od prvního momentu.

„Dobrá práce,“ pokýval a zdánlivě nesouvisle navázal, „budete mít s Ollivierem nového kolegu.“ Chvíli čekal na zpětnou reakci, ale Camilla mlčela. Tušila, že přijde pokračování, ale vydržela, přestože její zvědavost rostla. Příchod nového člena do týmu byl vždycky hodně zásadním krokem. Téměř před rokem prožívala mnohem silnější vzrušené napětí, když jí Dubois sděloval podobnou informaci. Tehdy bylo její očekávání nervóznější, protože měla s novým kolegou vytvořit základ jedné z vyšetřovacích skupin. Obávala se, aby si spolu rozuměli, ale strach se ukázal zbytečný. Simon byl tou nejlepší volbou. I dnešní sdělení bylo zásadní. Pokud na oddělení nastoupí někdo, s kým si nepadnou do noty, zavládne nepříjemná atmosféra, všem se bude špatně pracovat, můžou vznikat problémy a utrpí i práce.

„Z velitelství přišel pokyn, abychom vyšetřovací týmy rozšířili o mladé absolventy policejních škol, aby se tak říkajíc zapracovali do praxe pod vedením zkušených kriminalistů. Nejde o žádné stážisty, mám na mysli mladé zaměstnance, které bychom si vychovali podle sebe. To je příležitost pro obě strany.“ Camilla už se usmívala. Během komisařových slov pochopila, o kom se mluví.

„Chcete říct, pane, že se k nám vrací Julien?“ nedokázala zakrýt radost.

„Ano, Julien Girard složil úspěšně závěrečné zkoušky a je z něj hotový policista. Vyžádal jsem si jeho přidělení hlavně díky vašemu téměř excelentnímu zásahu na statku Florence Blancheové. To byla brilantní akce. Taky mám pocit, že jste si společně docela rozuměli, myslím tedy všichni tři – i s Ollivierem.“

„Jistě, pane, ale…?“

„Chcete se zeptat, o co vás chci vlastně požádat?“ otázal se věštecky komisař a Camilla přikývla. „Girard je velmi mladý a myslím, že hodně zbrklý. Dejte na něj pozor, aby se během vyšetřování neunáhlil. Brzděte jeho nadšení, ať se drží zpátky a zbytečně neriskuje. Známe tyhle mladíčky, mají pocit, že jsou nesmrtelní. Připadá mi schopný, byla by škoda, kdybychom o něj přišli.“

„Dobře, pane, budu dohlížet na to, aby se Julien dobře zapracoval a abych…“ Camilla hledala vhodná slova. Vyhýbala se tomu, aby řekla, že ho bude hlídat. Bylo jí jasné, že by každého taková péče obtěžovala. Stejně by nezabránila, kdyby se pro nějaký kaskadérský kousek rozhodl. „… abych minimalizovala všechna rizika.“

Komisař něco zabručel a pak pokynul. „Dobře, můžete jít.“

Na prahu své kanceláře zůstala ohromeně zírat. „No páni, vy jste si tedy pospíšili!“

„Ahoj,“ zahalekali Simon s Julienem současně, jako by se domluvili. „To je dobře, že jsi tady.“

Interiér místnosti se během rána změnil. Ke dvěma pracovním stolům přibyl třetí, Simon s Julienem ho přinesli ze skladu a umístili tak, že pracovní desky tvořily tvar písmene U. Zády ke dveřím bude ode dneška sedět Julien, Simon s Camillou zůstanou proti sobě, jak byli zvyklí. Všem třem se otevíral výhled z okna, které vedlo do parku za komisařstvím. Ze třetího patra se dívali na koruny stromu, což působilo uklidňujícím dojmem. Pod okno přesunuli skříňku s kávovarem, hrnečky, konvici a velkou dřevěnou krabici naplněnou různými druhy čajů. Camilla si na bohatém výběru zakládala a pravidelně obsah zásobníku doplňovala.

„Bude ti to takhle vyhovovat?“ staral se Julien. Simon se uvelebil za svůj stůl a spustil počítač.

„Vidíš, jak šikovně jsme všechno zorganizovali? Teď, když budeš vařit kafe, můžeš přitom koukat z okna. Nechceš si to vyzkoušet?“

„Klidně,“ Camilla se rozhlížela po věšáku. Objevila ho nečekaně v levém rohu místnosti. Pověsila bundu a zamířila ke kávovaru. „Dáš si taky?“ zeptala se vlídně Juliena a začala připravovat hrnečky.

„Rád, jestli teda můžu poprosit.“

Za chvíli už servírovala třikrát černou kávu na tři stoly.

„Camillo, můžeš dokončit hlášení o vraždě zlatníka sama? Slíbil jsem Bručounovi, že zasvětím Juliena do našich spisových materiálů. Nevadí ti to?“

V duchu se zasmála. Simon byl ráno taky u raportu. Komisař rozdělil úkoly – jeden zaškoluje v papírech, druhý poskytuje kurz rozvahy a obezřetnosti. Určitě ještě bude čas, aby to se Simonem v soukromí probrali, teď nechtěla přivádět Juliena do rozpaků.

„Nevadí, vždyť máme skoro všechno pohromadě. V poledne jsem hotová,“ a dala se do práce.

Kolem jedné končili. Julien jako služebně nejmladší doběhl do bistra pro něco k jídlu, Simon zařídil další várku kávy a Camilla odnesla komisaři uzavřený spis.

„Děkuju vám, Bergérová.“ Komisař položil desky na obrovský pracovní stůl. „Můžeme ho předat pro potřeby soudního řízení?“ zeptal se, ale vypadal, jako by byl myšlenkami jinde.

„Jistě,“ Camilla odcházela.

„Za chvíli se u vás zastavím. Jste v kanceláři všichni?“ Simon s Julienem právě začínali obědvat, když se vrátila. Mezi papíry měli rozložené plastové misky, ve vzduchu vonělo maso s rýží, čerstvě uvařená káva a před každým ležel na talířku tvarohový koláček.

„Nechci vám kazit chuť, ale skliďte aspoň trochu stoly, za chvíli dorazí Bručoun. Vypadá, jako by ho něco trápilo nebo jako by mu něco leželo v hlavě. Sice neřve, ale to se může každým okamžikem změnit.“ Posadila se zpátky na své místo a napila se kávy, zavřené misky se radši ani nedotkla.

„Toho nikdy nic netrápí, ten jenom trápí svoje okolí,“ zamumlal s plnou pusou Simon, ale nikdo nestačil ocenit jeho sarkasmus, protože se otevřely dveře a do místnosti vešel komisař. Simonovi málem zaskočilo sousto v krku, Julien zaklapl víko plastové nádobky s jídlem a koláček shodil do pootevřeného šuplíku. Dubois se rozhlédl po kanceláři a pohledem se zastavil u drobků na stole a dvou stříkanců hnědé omáčky.

„Nedělejte mi tady jídelnu. To si nemůžete dojít do restaurace jako lidi?“

„Měli jsme moc práce, šéfe,“ Simon smetal ze stolu zatoulaná zrnka rýže. Komisař se tvářil, že nevidí, co právě dělá, prošel za jeho zády, vzal u stěny jednu z židlí a postavil ji k rohu jednoho pracovního stolu.

„Chci vám něco říct. Před chvílí mi volal jeden můj starý známý a žádal mě o pomoc. Bydlí, řekněme, v poměrně luxusní čtvrti města, a přestože je jeho dům dobře střežený, obává se o svůj život.“ Komisař zakašlal.

„V posledních dnech mu někdo začal vyhrožovat likvidací, přišlo mu prý několik nepříjemných dopisů. Polekaly ho, proto se ozval a chtěl vědět, jak situaci řešit.“

„Šéfe, promiňte, ale co my s tím?“ ozval se Simon.

„Jestli se nepletu, jsme pořád oddělení vražd, a ten váš známý je naživu, takže co máme dělat? V tomhle případě se nejedná o práci pro nás.“

„Máte pravdu, Olliviere, nemůžu vás nutit, ani vám dát příkazem, abyste se celou záležitostí zabývali, protože ten můj známý zatím nepodal žádné trestní oznámení. Nechce, aby se celá věc probírala na veřejnosti,“ Dubois si znovu odkašlal, „neřekl jsem vám totiž to podstatné. Jedná se o společensky významnou osobu, jmenuje se Alexandr Sagan.“

„No a co? Tahle informace mi moc nepomohla v tom, že máme vyšetřovat zločin, který se nestal.“ Simon trval na svém a bylo jasné, že zatím nepochopil, s kým budou mít čest.

„Vy mluvíte o tom politikovi, pane?“ byla překvapená Camilla. „Nedávno jsem ho viděla v televizní debatě a zdálo se, že se umí s každým pořádně pohádat. Působil velice sebevědomě, možná, promiňte mi, ale až arogantně.“

„Ano, Alexandr Sagan je politik nesmírně bohatý, vlivný a pravděpodobně má dost odpůrců. To se dá předpokládat. Mě s ním pojí dlouholeté přátelství a také jsem mu za cosi vděčný, rád bych mu pomohl, i když s vašimi námitkami souhlasím. Byl bych velmi rád, kdybyste ho navštívili, vyptali se, co viděl, jestli ho někdo nesledoval a podobně. Však víte. Můžete to pro mě udělat?“

„Samozřejmě, pane, můžeme, že, Simone?“

„No jo,“ nerad souhlasil, přestože z duše nesnášel bratříčkování s politiky, a obrátil se na Juliena: „Ty si tady zatím zopakuješ vyplňování tabulek.“

3

TY MRCHO!

„Ty hnusná mrcho! Zasraná blbá mrcho! Já tě naučím poslouchat!“ Na ohnutá záda Madelaine Zardiové dopadaly rány, jedna za druhou. Čekala to. Vlastně – spíš byla na podobný výprask zvyklá. A nedivila se. Nemohla se divit. Bertrand byl vždycky perfektní a ona, Madelaine, všechno vykonávala tak příšerně pomalu. Byla nepořádná a nepraktická. Mohla si za všechno sama.

Když se před šestadvaceti lety seznámili, netušili ani jeden, jak rozdílné povahy mají. Madelaine bylo sladkých osmnáct. Rozkošná modrooká blondýnka přitahovala pozornost okolí, hlavně mužů, ale ona si jejich pohledů nevšímala. Odmítnutí nápadníci o ní říkali, že je nafoukaná, naivní a prostá, což možná způsobovala její plavovlasá hlava nebo pouhá mužská ješitnost. Pravdou bylo, že nevynikala bystrostí, často jednala dětinsky, ale o namyšlenosti, kterou jí okolí podsouvalo, nemohla být řeč, spíš naopak. Madelaine se od dětství podceňovala. Narodila se jako čtvrté dítě stárnoucím rodičům, kteří příchod dalšího potomka neočekávali, možná proto se celý život cítila jako nezvaný host. Matce, věčně nemocné a ustarané, bylo už hodně přes čtyřicet, když Madelaine spatřila svět, otec byl o dalších deset let starší a tři bratři na studiích. Co paměť sahala, slýchávala matčiny nářky, že dceru dostala za trest, že je pro ni přítěží a už ji nevychová. Otec se dcery nezastal, chtěl mít doma klid, proto mlčel, neodporoval ženě a do ničeho se nevměšoval. Dívka vyrůstala v přesvědčení, že je na obtíž. Jakmile se přiblížily osmnáctiny, začala ji matka nutit, aby se provdala, protože jedině tak bude zaopatřená a oni s otcem můžou klidně umřít. Madelaine si sice smrt rodičů nepřála, ale byla poslušná, proto se rozhodla, že matku poslechne. Právě v tu chvíli se v její blízkosti objevil Bertrand Zardi.

Tehdy kráčela Madelaine po zasněženém chodníku. V pravé ruce žmoulala papírek s matčinými pokyny. Otcův oblek odnesla do čistírny, zastavila se v lékárně pro tablety na srdce, bez kterých se matka neobešla, nakoupila velkou tašku ovoce a zeleniny. Vláčela ji v levačce a marně se v šedivém odpoledni a husté vánici snažila rozluštit, jak znějí poslední dvě položky v seznamu. Vtom jí podjela noha. Neměla se čeho zachytit, nákup ji převážil a Madelaine se rozplácla na chodníku. Viděla jen, jak se pomeranče kutálí ke kraji obrubníku.

„Stalo se vám něco, slečno?“ ozval se příjemný hlas a u hlavy se jí skláněl pohledný mladý muž. Podal jí ruku, aby se mohla opřít, a pomohl oklepat sníh z kabátu. Madelaine se ztěžka postavila na nohy. Cítila, že ji ukrutně bolí pravé koleno. Když se na něj podívala, zjistila s hrůzou, že barevné vlněné punčocháče, co si minulý týden koupila, má rozdrbnuté a nohu krvavou. Do očí se jí draly slzy. Mladík zatím posbíral rozsypané potraviny a naskládal je do tašky.

„Neplačte, slečno,“ byl pozorný. Přiklekl, otřel koleno čistým kapesníkem a navrhl: „Víte co, pojďme do kavárny, objednám něco teplého k pití a doběhnu do obchodu pro nové punčochy, aby vám nebyla cestou domů zima. Nemůžete takhle chodit po ulici. Souhlasíte?“

Madelaine přikývla. Stejně si nevěděla rady, pro slzy neviděla a právě teď potřebovala, aby se o ni někdo postaral. Zavěsila se do mladíka, nechala ho nést svůj nákup a poslušně kráčela do kavárny na protější straně ulice. Bez protestů se posadila. Mládenec vedle židle postavil tašku, podal další kapesník a zastavil se u barového pultu, aby promluvil s obsluhou. Než se vrátil z obchodního domu, Madelaine neplakala, dopíjela horkou čokoládu se šlehačkou a usmívala se.

„Budou se vám líbit?“ položil na stolek balíček. Když roztrhla papír, vypadly oranžové bavlněné punčocháče. Madelaine se zalykala radostí. „Budou vám k těm tmavomodrým šatům slušet. Máte nádherné nohy.“

„Co jsem dlužná?“ začervenala se a hledala v kabelce peněženku.

„Nic, běžte se převléknout, počkám na vás.“ Za pět minut byla zpátky.

„Přece jen bych něco chtěl,“ usmál se, jakmile usedla ke stolu. Poděšeně vzhlédla. „Ještě jednu schůzku. Zítra?“

„Ano.“

Madelaine zářila nadšením. Bertrand byl galantní, pozorný, ohleduplný. Staral se o ni, byl jí oporou, nekritizoval. Poprvé v životě se necítila jako přítěž. Už na jaře ho představila rodičům, v létě se chystala svatba. Mladí se stěhovali do společného bytu a budoucnost vypadala skvěle. Konečně se stane paní domu. Sbohem matčiny výčitky a nářky! Už nikdy otcova zádumčivost! Vlastní život je tady! Netušila, jak moc se mýlí.

Pár dní po svatbě, když k novomanželům přestaly chodit návštěvy, dojedly se zbytky svatební hostiny a rozbalily se všechny dary, rozhodla se Madelaine, že pro Bertranda připraví první společnou večeři. Neměla příliš zkušeností s vařením, ale skutečně se snažila. Nakoupila jehněčí kotletky, pečlivě prostudovala recept a dala se do přípravy jídla. Bytem se linula úchvatná vůně, na stole v pokoji zářil bílý ubrus, nový jídelní servis, naleštěné příbory. Těšila se jako dítě. Představovala si, jak společně sedí za stolem, večeří, popíjejí víno, jak se jí Bertrand dívá do očí. Následně vstane, chytí ji za ruku a políbí, aby ocenil, jak skvělé jídlo připravila. Už aby tu byl! Nervózně sledovala hodiny. Šest. Každou chvíli se musí objevit!

Ve dveřích zarachotil klíč. Konečně! Prásk. Asi průvan. Shodila zástěru a běžela muže přivítat.

„Nějak pozdě, drahý,“ postavila se na špičky a nastavila tvář.

„Hmmm,“ odstrčil ji, „moc práce. Taky by se mi líbilo sedět doma a nic nedělat.“

Madelaine si nepřipouštěla manželovu špatnou náladu. „Pojď, zlato, ke stolu. Hned přinesu večeři.“ Odběhla do kuchyně. Za minutku byla zpátky, přičísnutá, s bílou krajkovou zástěrkou, co si přinesla z matčiny výbavy. V rukou držela mísu s kotletami a pečenými kapustičkami. Bertrand ji podmračeně pozoroval a vyčkával.

„Prosím,“ zaplnila jeho talíř. Ještě nestihla naložit na svůj, už nedočkavě zakrojil do masa. Hltavě vložil první sousto do úst a okamžitě vyplivl zpátky na talíř.

„To se nedá žrát!“ třískl příborem na stůl. „Jsi normální? Proč jsi to tak příšerně solila?“

Madelaine na něj překvapeně pohlédla. „Ale já…“ nezmohla se na víc.

„Drž hubu, ty huso blbá! Co jsem si to vzal za nemožnou ženskou?“ Rázně vstal od stolu, židle se převrátila vzad. Jednou rukou popadl talíř i s odhozeným příborem, druhou vrazil do manželky, která se zvedala, a kráčel k toaletě. Kotletka, talíř, nůž i vidlička letěly do záchodové mísy. Třísk! Střepy břinkly o její stěny. Madelaine se opřela o dveře a rozplakala se. Bertrand do ní neurvale vrazil, když procházel kolem, strhl z věšáku sako a práskl dveřmi.

Poklekla k míse a lovila z jejích vnitřností kusy talíře, příbor i maso a slzy jí tekly po tvářích. Uvědomovala si, že si výstup zasloužila. Vždyť i matka jí celý život prorokovala, že není k ničemu a všechny problémy si způsobuje sama. Kdyby lépe vedla domácnost, kdyby uměla vařit… Bože! Ani o muže se neumí postarat. Uklidila záchod, odnosila všechno ze stolu, umyla kuchyň, ale Bertrand nepřicházel. Rozestlala manželské postele a před půlnocí ulehla. Když se ráno probudila, ležel manžel na vedlejší polovině. Ani ho neslyšela přijít. Potichoučku vyklouzla zpod peřiny, ani nerozsvěcela, vplížila se do kuchyně, aby připravila snídani, a čekala, jak se bude muž tvářit. Jestlipak se na ni nebude zlobit? Jakmile vstoupil do kuchyně, vyletěla a pověsila se mu kolem krku.

„Miláčku, odpusť mi, že jsem tě včera zklamala. Přísahám, že se budu snažit, aby se nic podobného neopakovalo.“

„To doufám,“ poplácal ji Bertrand po zadku, smířlivě zabručel a oči už mu těkaly po stole. „Copak máme dneska dobrého?“

Madelaine přiskočila ke stolu, nalila do hrnečku kávu, podala horké toasty se sýrem a zálibně se dívala, jak manželovi chutná. Rozloučili se vřelým polibkem v předsíni.

Týdny plynuly a manželství Zardiových nabralo prapodivný směr. Láskyplná objetí střídaly divoké scény, které Bertrand s potěšením vyvolával. Stačil mu sebenepatrnější podnět. Nechyběly facky ani slzy, následovaly Madelaininy omluvy. Naštěstí jim osud nedopřál děti, které by byly svědky rozkolísaných vztahů. Manželka definitivně pochopila, že muž s ní má obrovské trápení, protože nic neumí, všechno pokazí a je na obtíž, proto se nebránila, vždy pěkně poprosila za odpuštění a jen doufala, že se na ni nebude dlouho zlobit. Jelikož byl manžel formát, nakonec jí nedostatky prominul, přestože musela někdy škemrat dlouho a poníženě děkovat za péči, kterou jí věnuje. Pokaždé cítila velikou úlevu, když projevil trpělivost a rozhodl se, že to s ní ještě znovu zkusí. Všechno mohlo pokračovat ještě mnoho dalších spokojených let, kdyby se do jejich soužití nepřipletli ti nemožní Vervillovi.

4

NEPŘÍJEMNOST

Simon s Camillou projížděli Rue des Capucins. Vlastně by se dalo říct, že jen míjeli vysoké neprůhledné hradby plotů, porostlé pnoucí zelení, teď na podzim krásně vybarvené a pokryté převislými větvemi. Někde za tepanými branami spíš tušili honosné vily, ale z ulice samé se nikomu nedalo do soukromí nahlédnout.

„Podle navigace musíš až na konec ulice, je to poslední dům vpravo.“

Camilla díky své pečlivosti neustále kontrolovala trasu. Střídavě hleděla do mapy města, kterou v autě málokdy odkládala, do diáře, kam si pečlivě zapisovala adresy, a na displej navigace. Zakládala si na tom, že dokáže na první pokus navést řidiče i k nejzapadlejšímu domu. Dnes ale byla cesta daleko jednodušší než při jízdě mezi anonymními činžáky. „Chtěl bys tu bydlet?“ překvapila Simona otázkou.

„Proč se ptáš? Chystáš se tu něco menšího koupit?“

„Ne, jen mě to napadlo. Zdá se mi, že tady snad nikdo ani neví, kdo bydlí v jeho sousedství. Podívej, jak jsou tu lidi od sebe izolovaní, aby jeden druhému neviděl do zahrady, na auto, na bazén, do soukromí.“

„Já mám taky rád soukromí. Nechápu, proč to řešíš. Myslím, že v nejbližší době se sem stejně stěhovat nebudeš. Hele, jsme tady!“

Zastavil na jednom ze dvou parkovacích míst patrně určených pro politikovy hosty. Od domu je dělil nekonečný plot. U vstupní branky nebyla klika, na sloupku se lesklo stříbrné tlačítko, mikrofon a kamera.

„Bože, jak já nesnáším snobské baráky,“ vzdychla Camilla a s odporem zazvonila.

„Radši mlč, nevíš, kdo tě může slyšet.“

„Co si přejete?“ ozval se z aparátu ženský hlas, spíš altový, zajímavý, ale nějak prázdný.

„Policie, posílá nás komisař Dubois. Prý chce s námi mluvit pan Sagan.“

Odpovědi se nedočkali, jen zadrnčel bzučák a dvířka zajela stranou po kolejnici v chodníku. Otevřel se jim výhled do úchvatné zahrady. Okolí cesty vedoucí k domu pokrýval koberec oranžových podzimních květů lemovaný vřesy. V pečlivě udržovaném travnatém prostoru bylo rozptýleno několik vysokých stromů se zlátnoucími listy, na jejichž větvích se zlehka usazovaly drobné pavučinky.

Došli ke vstupním dveřím vily a vyčkávali. Za okamžik otevřela tmavovlasá štíhlá dáma se zelenýma očima.

„Jsem Nadine Saganová, pojďte dál, manžel vás očekává.“ Otočila se a zlehka kráčela chodbou do útrob domu. Vznášela se před nimi jako éterické stvoření, na které nepůsobí zemská přitažlivost. Zvláštní bylo, že se v její tváři neobjevila jediná stopa, ani jediný náznak jakékoliv emoce. Camillu okamžitě napadlo, že pokud ví o výhružkách, které směřují k Saganovi, bylo by pochopitelnější, kdyby měla ustarané oči, vystrašený pohled nebo utrápenou tvář. Vždyť někdo vyhrožuje jejímu muži smrtí! Nic! Buď nezájem, nebo dokonalé sebeovládání. Víla doplula k leštěným dveřím, otevřela je a bezbarvým hlasem ohlásila jejich příchod. Počkala, až oba projdou do místnosti, a neslyšně za nimi zavřela. Ocitli se v politikově pracovně. Dominoval jí rozměrný psací stůl uprostřed, obrovský ušák a knihovna. Jedno ze dvou francouzských oken bylo pootevřené, takže sem zvenčí pronikal chladivý podzimní vánek. Alexandr Sagan vstal od práce, odložil doutník do popelníku na svém stole a ukázal hostům na malý stolek se třemi křesly. Než se k nim usadil, přinesl broušené skleničky a karafu se zlatou tekutinou. Simon ji tipoval na kvalitní whisky a okamžitě dostal obrovskou chuť ji okusit. Camilla ho pozorovala z protějšího křesla a naprosto přesně odhadla, kam se kolegovy myšlenky ubírají. Přísně ho změřila pohledem, aby i beze slov pochopil, že tohle tolerovat nebude. Sice nevyšetřují zločin, ale ve službě jsou tak jako tak, takže se pít nebude! Obzvláště ne u komisařova přítele.

V tu chvíli znovu vkráčela do pokoje Nadine. Přes lahvově zelený overal, ve kterém je uvítala, si zatím oblékla béžový plášť, kolem krku jí splývala hedvábná šála.

„Musím do nadace, drahý. Nepotřebuješ něco?“

„Ne, Nadine. Jeď opatrně, miláčku.“

„Jistě. Vrátím se v osm. Hezký večer.“

Rozplynula se jako přelud. Camillu napadlo, že kdyby se v pracovně nevznášel závan jejího parfému, mohli by si myslet, že se jim jen zdála. Zároveň si uvědomila, že rozhovor, jehož byli svědky, mátl obsahem i formou. Přestože spolu manželé mluvili láskyplně, chyběla v jejich slovech odpovídající vřelost. Sama sice neměla zkušenost s partnerskými rozmluvami, bohužel ani z dětství si jich moc nepamatovala vzhledem k tomu, že otec žil dlouhá léta v zahraničí, ale opakovaně se jí vkrádala myšlenka na to, že kdyby se strachovala o život svého muže, nedokázala by obavy utajit. Zdálo se, že manželé cosi předstírají.

„Nadine pracuje pro jednu charitativní společnost. Má hodně práce s organizací sbírky na podporu opuštěných zvířat. Je nesmírně laskavá, že věnuje této bohulibé činnosti spoustu času. Opravdu jí záleží na tom, aby ubohým tvorečkům pomohla dojít k lepšímu životu. Má tak velké a zlaté srdce!“

Simon s Camillou se na sebe během jeho slov podívali. Nadine Saganová působila spíš dojmem ledové královny než ženy se srdcem na dlani, ženy konající dobročinnost.

„Můžu vám nabídnout?“ přerušil jejich myšlenky Sagan a pozdvihl lahev s alkoholem.

„Kdepak, vracíme se na komisařství, čeká nás spousta práce, a navíc vás rozhodně nechceme zdržovat.“ Camilla byla rezolutní. „Řekněte nám prosím, co se přihodilo.“

Alexandr i přes její odmítnutí nalil do všech tří skleniček, lehce ťukl do dvou zbylých, co zůstaly netknuté na stole, a napil se.

„No…, abych řekl pravdu, vlastně se nestalo nic. Zatím. Ale já nejsem z těch, kteří čekají, až dojde na nejhorší. Víte, svěřil jsem Renému, tedy vašemu komisaři, že mi někdo vyhrožuje. Nejsem bojácný, ale zároveň nechci nic podcenit. Více než před týdnem mi přišel první urážlivý dopis. Kdosi mě v něm zastrašuje a vyhrožuje fyzickou likvidací. Před třemi dny – tedy v pondělí – jsem obržel další výhružky a včera potřetí.“ Znovu se napil a starostlivě doplnil. „Pochopitelně nejde o mě, ale mám obavy o Nadine, aby jí ten šílenec neublížil.“

„Proč si to myslíte, pane Sagane? Jméno vaší paní se v těch dopisech taky objevuje?“

„Ne, to ne, ale mám o ni starost.“ Alexandrovi se prohloubily vrásky na čele.

„Můžete nám prosím zmíněné dopisy ukázat?“

Alexandr namáhavě vstal z křesla, přešel k psacímu stolu, vysunul jednu ze zásuvek a sklonil se k ní. Chvíli šustily papíry, ale za moment hodil na stolek velké hnědé pouzdro. Všechny jeho pohyby působily úsporně, jako přesně nacvičené divadelní představení.

„Všechno je uvnitř,“ dodal štítivě, jako by s celou záležitostí nechtěl mít nic společného.

Simon si navlékl rukavice, pouzdro rozevřel a na desku stolu vyklepal obsah – tři bílé dopisní obálky, strojem napsané adresy. V každé z nich byl list papíru s krátkým textem, v němž pisatel označoval Alexandra Sagana hrubými výrazy, poukazoval na jeho svědomí a sliboval bolestivou smrt. Ve všech případech se jednalo o pět nebo šest vět, žádné upřesnění, čeho se Saganovo údajné provinění týká. Ani náznak nebo narážka na jeho politickou kariéru, na soukromí, jen směs vulgarit a upozornění, že brzy zemře.

„Dotýkal se těch listů někdo další kromě vás? Vaše žena, někdo z blízkých přátel? Ukazoval jste je někomu?“

„Ne, to mohu rozhodně popřít. Tuhle špínu jsem měl v ruce jen já. Když přišel první dopis, přečetl jsem ho, vrátil do obálky a hodil do stolu. Nechtěl jsem Nadine vyděsit a plánoval jsem, že takovou sprostotu příležitostně zničím. Jak sami jistě uznáte, nejedná se o věc, kterou člověk jen tak vyhodí do koše s odpadky. V přívalu každodenních povinností jsem na svůj úmysl zapomněl, nosím v hlavě spoustu jiných a mnohem závažnějších věcí, jenže přišel druhý a třetí anonym.“

„To je dobře, že jste to neudělal a nezničil důkaz, že jste nejspíš v ohrožení. Rozhodně nemůžeme brát na lehkou váhu, co se tady píše. Jiné slovní útoky jste nezachytil? Třeba korespondenci do kanceláře, e-maily, telefonáty?“

„Ne, to bych vám přece řekl.“

„Nevšiml jste si, že by vás někdo sledoval, že by za vámi jezdilo nějaké auto nebo by parkovalo v blízkosti domu?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Dobrá. Tyhle dopisy vezmeme s sebou, souhlasíte?“

„Jistě. Pokud vám pomůžou dopadnout toho maniaka, co si mě vybral jako terč, budu potěšen.“

Simon složil tři obálky do pouzdra a politik do sebe obrátil druhou skleničku.

„Pozdravujte ode mě starého Reného,“ zamumlal, „trefíte sami? Nemusím vás doprovázet?“

Pochopili, že očekává kladnou odpověď. Před očima měli najednou ztrápeného muže, ze kterého během krátkého rozhovoru vyprchal šarm a nadhled. Buď se tu odehrála rychlá, cílená proměna, která jim měla ukázat, v jak těžkém stavu se nachází, nebo na Alexandra Sagana skutečně dolehl strach. Autor výhružných dopisů by se mohl radovat, patrně se naplnil jeho záměr.

„Samozřejmě, zůstaňte sedět, my se ozveme, jakmile se nám podaří něco zjistit.“

Vraceli se na komisařství.

„Jak na tebe tahle návštěva působila?“

„Jako divadlo,“ odpověděla bez přemýšlení Camilla.

„Ti dva celou dobu něco předstírali. Hráli velkou lásku, starostlivost, šťastné manželství… přitom se mi zdá, že si pár nemůže být vzájemně lhostejnější než Alexandr a Nadine. Mám pocit, že je jim srdečně jedno, co dělá ten druhý, jen kolem sebe vytvářejí iluzi dokonalého vztahu.“

„To jsi vyjádřila přesně, líp bych to neřekl.“

„Jsem zvědavá, jak budeme hledat pisatele anonymů. Takový politik, nechutně bohatý a vlivný, musí mít spoustu nepřátel. Určitě se najdou zástupy lidí, kteří by nejradši viděli jeho funus, případně ho aspoň pořádně postrašili.“

„To máš pravdu. Odpůrců, co by mu chtěli zakroutit krkem, bude dost. My se podíváme trochu po jeho minulosti a přítomnosti. Tyhle tři dopisy necháme prohlédnout a možná se vyloupne nějaká stopa.“

Camilla během hovoru vytáhla zvonící telefon.

„Volá Julien. Asi už nás Bručoun shání,“ informovala Simona. „Co se děje, Juliene?“ Chvíli soustředěně poslouchala, pak slíbila, že jsou za deset minut v kanceláři a zavěsila.

„Stalo se něco? Dubois už zase vyvádí?“

„Kdepak, jen se po nás už asi třikrát ptal, ale proto náš mladý kolega nevolal. Skoro hodinu na mě čeká Delphine Lebreuxová.“ Camilla zastrčila telefon do kapsy.

„Kdo to je?“

„Delphine Lebreuxová? Ty si nepamatuješ? Byla jedním z posledních lidí, s kým před smrtí mluvila Josette Pignotová. S Delphine měla schůzku v kavárně vedle divadla. A jestli se mě chceš zeptat, co ode mě potřebuje, tak to nevím. Mluvila jsem s ní jen jednou skoro před rokem.“

5

VEČER U VERVILLŮ

Děti seděly po večerním koupání u televize a sledovaly pohádku. Za zdí se ozývaly duté rány a výkřiky. Veronique přinesla hrnečky s mlékem, postavila je na stůl a starostlivě se podívala na stěnu, jako by ji mohla pohledem prosvítit. Zdálo se, že slyší pláč, ale s určitostí to tvrdit nemohla. Děti nevzrušeně sledovaly dění na obrazovce, ale ji znepokojovaly zvuky od sousedů. Vtom zarachotil klíč v zámku. Vyskočila a běžela přivítat manžela. Rázem se jí trochu ulevilo, v Raoulově přítomnost se cítila bezpečně. Políbil ji na tvář.

„Už na chodbě jsem slyšel, že je u Zardiů zase veselo,“ kývl směrem k sousednímu bytu a věšel plášť na ramínko.

„Poslouchám to už skoro hodinu,“ vzdychla Veronique, „neměl by ses tam jít podívat?“

„Prosím tě,“ odporoval, „jak by sis to představovala? Mám zaťukat a zeptat se, jestli se u nich něco neděje, protože slyšíme rány? A oni mi řeknou – ne, pane Verville, chtěli jsme jen naštípat dřevo!“

„Ale Raoule…“ nedala se Veronique, „ty si určitě něco vymyslíš, přece nebudeme lhostejně sedět doma a tvářit se, že netušíme, co soused vyvádí. Oba jsme přesvědčeni, že nejspíš ubližuje svojí ženě.“

„Nikam nejdu. Klidně zavolej policii, ale mě do ničeho netahej. Pojď, dáme si skleničku.“

Raoul měl za sebou celodenní přednášky na univerzitě, cítil po celém dni únavu a těšil se na klidný večer s rodinou. Ani v nejmenším neměl chuť rovnat neshody u sousedů. Ať si každý vyřeší svoje problémy sám. Jestli Zardi nezvládá návaly vzteku, ať si sežene psychiatra a nechá si předepsat léky na uklidnění, a pokud je Zardiová nespokojená v manželství, může se rozvést. Jednoduché řešení. To musí manželka pochopit, není důvod míchat se do cizích životů.

„Uložím nejdřív děti,“ řekla Veronique, vypnula televizi a zahnala mrňouse do postýlek.

Když se vrátila do obývacího pokoje, stála na stole láhev červeného vína, sklenky a tiše hrála hudba. Byl čas na večerní posezení a povídání, co každý z nich během dne zažil. V dětské ložnici vládl klid, což se nedalo říct o sousedním bytě. Rány sice na posledních patnáct minut ustaly, ale sotva Vervillovi prohodili pár vět, ozval se tříštivý zvuk skla, nářek a prásknutí dveří. Ztichli a strnule poslouchali.

„Vážně se tam nechceme jít podívat?“ zeptala se znovu Veronique a hypnotizovala ztichlou stěnu.

Raoul otráveně vstal. „Jestli dostanu jednu do nosu, tak je to tvoje chyba. Doufám, že pak budeš spokojená.“

„A ty praštěnej,“ utrousila Veronique, ale jen tiše, aby manžel poznámku neslyšel.

Zamířil ke vstupním dveřím, žena se plížila za ním. Na společné chodbě byla tma, jen úzký proužek světla dopadal na dlaždice. Vycházel z bytu Zardiových. Měli pootevřené dveře.

„Jdi dovnitř,“ špitla Veronique. Manžel po ní šlehl vyčítavým pohledem, který naplno říkal, že takhle si večerní siestu nepředstavoval, ale nenechal se přemlouvat. Sám cítil, že tady už přestává legrace. Ticho, které se z bytu linulo, nevěstilo nic dobrého.

„Paní Zardiová,“ zaťukal a jemně strčil do dveří.

„Paní Zardiová, jste doma?“ Postoupil do sousedovy předsíně. Slyšel každý krok, protože pod jeho nohama chrupaly skleněné střepy. „Paní Zardiová… Veronique!“

Manželka se vzpamatovala a rozběhla se za ním. „Co se stalo?“

Odpověď nepotřebovala. Uviděla manžela, jak klečí na zemi, okolo jeho papučí se roztéká velká kaluž a v ní leží bezvládná Madelaine Zardiová, obličej zalitý krví, ruce zkroucené pod sebou.

„Zavolej záchranku,“ přikázal a Veronique vystřelila z bytu. Letěla domů pro telefon.

Madelaine měla toho večera štěstí, protože včas skončila v nemocnici na operačním sále. Po několika dnech ji propustili do domácího ošetřování s dvaadvaceti stehy na obličeji, krku a rukou. Potíž byla v tom, že doma o ni neměl kdo pečovat. Když ji totiž po divokém večeru, kdy s ní Bertrand mrštil skrze skleněnou výplň dveří, našli Vervillovi, přijela nejen ambulance, ale hned po ní i policie. Přivolal ji lékař, jakmile zjistil, že má před sebou oběť domácího násilí. Hypotézu potvrdili i sousedé. Na základě jejich výpovědi byl panu Zardimu vysloven zákaz vrátit se do bytu a sociální pracovnice z centra, které pomáhalo týraným ženám, přesvědčila Madelaine, aby podala žádost o rozvod. Ta si sice nebyla vůbec jistá, zda má takový krok udělat, ale protože byla zvyklá poslouchat, nechala se přesvědčit, i když si neuměla představit, že by měla žít bez milovaného Bertranda.

Do konce svého života pak svého rozhodnutí litovala.

6

DELPHININA OBAVA

Delphine Lebreuxová seděla na chodbě komisařství, mírně předkloněná, pevně svírala lokty na břiše, choulila se do sebe a mírně, téměř nepostřehnutelně se kývala v pravidelném rytmu sem a tam. V jejím obličeji byla patrná nervozita a při každém vrznutí dveří zvedla poplašeně oči. Když neviděla tvář, kterou očekávala, zase sklopila zrak a sledovala vzorek na podlaze. Sem a tam, sem a tam. Konečně se objevila Camilla.

„Prý na mě čekáte,“ zamířila k Delphine a přátelsky se usmála.

„Ano. Můžu s vámi mluvit?“

„Samozřejmě. Pojďte za mnou,“ otevřela dveře kanceláře. Simon pospíchal hned od auta za technikem Marcelem, aby nechal prozkoumat dopisy, co si přivezli od Sagana. V místnosti bylo prázdno. Juliena před chvílí odvolal Dubois, patrně mu dával pokyny, nakolik si má vážit práce na oddělení vražd.

„Posaďte se, slečno Lebreuxová,“ vyzvala návštěvu a zamířila ke svému stolu.

„Paní, jsem vdaná. Vlastně… rozvedená,“ drmolila Delphine a těkala pohledem z místa na místo. Zdálo se, že je hodně nervózní.

„Dobře,“ přikývla Camilla. „Co pro vás můžu udělat, paní Lebreuxová?“

„Já… mám takové tušení, spíš obavu… a nevím, na koho se mám obrátit,“ zajíkala se. „Vás znám, jednou jsme spolu mluvily.“ Když viděla, že policistka pokyvuje, dodala si odvahu. „Před několika týdny jsem se rozvedla… bylo to těžké, přestože jsme s mužem žili krátce, vlastně rozvod přišel rok a půl po svatbě, i když jsem manžela pořád milovala… on už se mnou nechtěl zůstat…“ Rozplakala se.

„Delphine, chápu, že je pro vás rozvod citlivé téma, ale nerozumím, jak souvisí s vaší návštěvou na komisařství.“ Camilla se snažila promlouvat mírně, přestože ji nejasná situace popuzovala. Zkušenost jí ale napovídala, že by měla udržet emoce na uzdě. Před lety, když asistovala komisaři Cohenovi jako začínající kriminalistka u brutální vraždy, odmítla z netpělivosti podrobně vyslechnout nočního portýra z protějšího hotelu. Celá žhavá, aby se co nejrychleji dostala na místo činu, ho odbyla s tím, že má důležitější práci než s ním klábosit. Sice nejprve řekl, že nic podezřelého neviděl, ale když mu později starší kolega dal prostor a kladl zdánlivě nesouvisející otázky, ukázalo se, že vrátný zahlédl mnohem víc, než se původně zdálo. Tekrát ji nadřízený ostře setřel a od té doby si pamatovala, že svědkům musí dát čas, aby si vzpomněli. Copak by asi Cohen řekl Duboisově popudlivosti a netoleranci?

Delphine na ni pohlédla uslzenýma očima.

„Protože mám strach, že se Emilovi, mému bývalému manželovi, něco stalo.“

Camilla zpozorněla. „Proč si myslíte, že se mu přihodilo něco zlého?“

„Protože mi volal.“ Odpověď byla průzračně jasná a jednoduchá. „Víte, odstěhovala jsem se z našeho společného bytu, protože je příliš velký a drahý. Emil v něm zůstal, vydělává totiž slušné peníze, může si jeho provoz dovolit. Já teď žiju v malém bytečku a úplně mi stačí. Už jsem si tam zvykla.“

Náhle se rozletěly dveře a do kanceláře vrazil Julien. Camilla zlehka zavrtěla hlavou. To stačilo, aby pochopil, že má kolegyni nechat s plačící návštěvou o samotě.

Opatrně vycouval a tiše zavřel. Delphine pokračovala a pořád měla na krajíčku.

„Včera se mi stalo něco zvláštního. Večer jsem se vrátila kolem osmé z práce a na záznamníku jsem našla vzkaz. Tedy byly tam nahrané tři vzkazy, dva od matky, ale to není důležité. Zprávu, která mě tak rozrušila, namluvil manžel. Říkal něco v tom smyslu, že už to právě končí. Několikrát vše zopakoval, pak zavěsil. Chápejte, obsah jeho slov mě vylekal, hlavně jsem ničemu nerozuměla, proto jsem celkem logicky vytočila jeho číslo, ale hovor nikdo nepřijal. Předpokládala jsem, že se během večera ozve zpátky, ale nic se nestalo. To bylo ještě nepochopitelnější. Emil je nesmírně zodpovědný člověk, nikdy nenechává telefon dlouho bez dozoru. Vím, že obzvláště večery tráví ve své pracovně a vyřizuje obchodní záležitosti. Když si na chvilku odskočí a po návratu zjistí, že promeškal nějaký hovor, bez odkladu volá zpět. A pak – sice jsme se rozešli, nejsme už manželé, ale on se ke mně chová vlastně pořád moc hezky. Nenechal by moje telefonáty bez odpovědi. Zkoušela jsem ho potom během večera kontaktovat ještě několikrát, vždy se stejným výsledkem.“

„Víte, v kolik hodin se nahrál ten vzkaz od vašeho manžela?“

„Ano, dívala jsem se na čas. Bylo to přesně v 18.48,“ znovu vzlykla.

„Paní Lebreuxová, to, že se vám neozval, ještě nemusí znamenat žádné neštěstí,“ namítla Camilla a chystala se Delphine dál uklidňovat, ale ta jí skočila do řeči.

„Právě, že všechno na tuhle skutečnost ukazuje!“ téměř vykřikla. „Celé dopoledne jsem mu znovu a znovu volala. Nic! Střídala jsem jeho mobilní telefon s číslem do kanceláře. Po poledni vzala jeho pracovní telefon… asistentka. Byla nepříjemná, skoro se mi vysmívala a sdělila mi, že manžel dnes v práci není.“

„Jak víte, že si nevzal volno nebo neodjel na nějakou pracovní či soukromou cestu. Promiňte, přece už nejste manželé, takže by vás o takové skutečnosti ani nemusel informovat.“

„Připouštím, že by mi nemusel nic říct, ale nejel by bez telefonu, v tom jsem si jistá. Vždycky hlídal, aby byl dostupný pro své klienty a obchodní partnery. Vystupoval maximálně profesionálně.“

„Vy jste se asistentky nezeptala, kde pan Lebreux je?“

„Ne,“ nešťastný obličej schovala do kapesníku.

„Proč? Třeba vás mohla její slova uklidnit.“

„Ale to je vyloučené, já se nemůžu vyptávat zrovna jí. V žádném případě. Právě kvůli své asistentce mě Emil opustil. Už několik měsíců spolu mají poměr, sám mi to oznámil. Taky řekl, že chce žít svobodně, aby si mohl užívat život s ní a s dalšími podobnými…“ znovu se rozplakala.

„Dobře,“ Camilla vzala tužku a diář. „Nadiktujte mi telefonní čísla vašeho muže – soukromé i služební. Zkusím to sama.“ Delphine Lebreuxová poslechla. Mobilní telefon byl momentálně nedostupný, na druhém čísle se ozval ženský hlas.

„Sabine Weberová, LMC Group, co si přejete?“

„Tady Ženevská obchodní společnost, Camilla Bergérová u telefonu, chtěla bych mluvit s panem Emilem Lebreuxem.“

„Není tady. Mohu něco vyřídit?“ Sabine působila arogantně i po hlase, takže si Camilla uměla docela dobře představit, jak ponižující pocit musela mít Delphine.

„Děkuji, ale potřebuju s ním něco dojednat sama. Byli jsme domluveni, že mu dnes zavolám, ale nebere mi telefon. Kdy ho zastihnu ve firmě?“

„Co mu chcete?“ vyjela Sabine. „O žádném jednání se Ženevskou společností nevím, a to je dost zvláštní. Jako svou asistentku mě pan šéf informuje o všech obchodních partnerech.“

Camilla se nedala. „Nezlobte se, slečno, ale já musím mluvit jen s ním, takže se vás znovu ptám, kdy bude v kanceláři?“

„Nevím!“ štěkla sekretářka, ale pak si přece jen uvědomila svou pozici a ledově doplnila nic neříkající informaci. „Nevím, co je s ním, od rána se tady neukázal, ani o sobě nedal žádnou zprávu. Snad přijde zítra.“

„Děkuji, slečno Weberová, moc jste mi pomohla.“ Camilla se rozloučila a v jejím hlase byla převaha. Delphine jí visela na rtech.

„Co o něm říkala?“

„Taky neví, proč nepřišel do práce. Zdá se, paní Lebreuxová, že na vašem tušení může něco být. Zajedeme do jeho bytu a zkusíme štěstí, třeba je doma, protože je nemocný, a otevře. Adresu znáte?“

„Vždyť jsem tam bydlela.“

„Vlastně ano, promiňte, zapomněla jsem.“

U bytu se jmenovkou Lebreuxovi zvonily marně. Camillu napadlo, že nejspíš bude třeba zavolat posilu, aby se dostaly dovnitř, protože na chodbě nic nezjistí. Ve chvíli, kdy vytahovala telefon, zaťukala jí Delphine na rameno a podala svazek klíčů.

„Ještě jsem je Emilovi neodevzdala, ale sama bych už do bytu nešla, aby to nevypadalo, že se k němu toužím vrátit.“

„Proč jste to neřekla hned!“

Camilla odemkala. V prostorné hale vládlo ticho. Na zemi stály pánské boty, na ramínku visel podzimní plášť. Zdálo se, že někdo právě přišel zvenku, ani nestihl uklidit svršky. Zastavily uprostřed místnosti. Všude bylo perfektně uklizeno, na zemi neleželo ani smítko. Camilla si hned pomyslela, že sem zřejmě dochází hospodyně, protože pracovně vytížený muž by neměl čas udržovat byt v takovém pořádku. Nebýt bot a kabátu, získala by pocit, že tady snad ani nikdo trvale nežije.

Z chodby vedly čtvery dveře. Jen jedny z nich zůstaly pootevřené, takže měla možnost částečně nahlédnout do kuchyně. Lakovaná linka, stůl se skleněnou deskou a dvě tvarované plastové židle s chromovou konstrukcí.

„Kde je pracovna?“ zeptala se tlumeně, přestože si uvědomovala nesmyslnost svého počínání. Proč skoro šeptá? Kdyby byl Lebreux v bytě, už dávno by je uslyšel a přišel by se podívat, kdo mluví v předsíni.

„Tyhle dveře vlevo,“ špitla vyjukaná Delphine.

Vstoupily dovnitř.

„Proboha!“ Delphine zavyla a zapotácela se. Na podlaze ležel v obrovské kaluži krve Emil Lebreux, na okolních kusech nábytku se černaly zaschlé cákance. První pohled napověděl, že jakákoliv pomoc je marná.

„Běžte do kuchyně, ničeho se nedotýkejte a počkejte, za chvíli jsem u vás. Teď ale musím zařídit pár nejnutnějších kroků,“ přikázala Camilla, vystrčila Delphine ze dveří a vytočila Simonovo číslo.

„Právě jsem v bytě Lebreuxových, Rue Nouvelle 4591. Objevily jsme s Delphine tělo jejího manžela a evidentně nezemřel přirozenou smrtí. Doufám, že jsi spokojený, protože teď už je to opravdu práce pro nás. Zajisti techniky, hlavně Marcela, sežeň doktora Franka a přijeďte.“

Natáhla si rukavice a sklonila se nad Lebreuxem. Spočíval na břiše, levou tváří se tiskl k podlaze. Ruce zůstaly rozložené vedle hlavy. Vypadalo to, jako by se vzdával. Pravou nohu měl pokrčenou, takže se zdálo, že ho někdo zasáhl v běhu a mrtvý klesl k zemi. Světlé vlasy se slepily do chuchvalců a šedivé tričko, které měl na sobě, bylo prosáklé krví. Camilla si dřepla, aby lépe viděla. I přes oblečení bylo patrné, že mu kdosi zasadil do zad, možná i do krku větší počet bodných ran. Od tratoliště vedlo několik stop, jak se někdo, patrně pachatel, kolem pohyboval. Byly velmi nezřetelné, skoro jako by měl boty čímsi obalené, aby po sobě nezanechal vzorek podrážky na podlaze. Otisky vedly směrem od mrtvého ke dveřím do chodby, slábly, náhle zcela zmizely. Napadlo ji, že pachatel mohl mít na botách návleky, které svlékl, nebo se na prahu přezul, protože v předsíni už nezaregistrovala ani flíček.

Table of Contents

1 HNUS

2 STAŘÍ ZNÁMÍ

3 TY MRCHO!

4 NEPŘÍJEMNOST

5 VEČER U VERVILLŮ

6 DELPHININA OBAVA