Martina Novotná 

Záhada zmizelého šlechtice 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Martina Novotná, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0692-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-0693-2 (mobi)

Prolog 

Dva lidé se potulují v bažinách a nachází něco zcela jiného, než čekali 

„Proč musíme pro ty pitomý kytky chodit zrovna sem?“ zavrčel nerudně postarší muž s tváří poďobanou od neštovic.

„Pro slepičí kvoč!“ odsekla mu stejně nepříjemně žena, které otázka patřila.

„Neštvi mě, stará, nebo tě do té smrduté louže hodím!“ zatnul muž ruce v pěst a bojovně vykročil kupředu. Dvojice procházela nehostinnými mokřady rozkládajícími se v okolí nově budovaného královského města Nymburka, obávaným místem, kde již nejeden pocestný přišel o život ať tím, že za tmy sešel ze správné cesty a utopil se v okolních bažinách, či natrefil na lapky schopné pro pár drobných mincí sprovodit nevinného člověka z tohoto světa.

„Musíme chodit zrovna sem, protože je to jediné místo široko daleko, kde ty pitomý kytky rostou, stačí?“ odpověděla žena. Měla na starosti jiné věci než se prát se svým manželem. Byl úplněk a ona potřebovala doplnit zásoby léčivých, či lépe řečeno jedovatých bylin. Bezděky se ušklíbla při myšlence, jak je zvláštní, kolik jsou lidi schopni a ochotni zaplatit za něco, co druhému přivodí nechutenství, křeče či znemožní plnit manželské povinnosti. Zejména o tyto bylinky měly zájem bohaté dámy z okolí. Ty vývarem z nich trestaly své nevěrné muže za zálety. Nejednou se ale zákazník ptal i po něčem, co ho jeho trápení zbaví nadobro. V takových případech si stará bylinkářka přišla na malé bohatství, jež se ještě výrazně zvětšilo v okamžiku, kdy se dobrá věc podařila a ze zákazníka se stal travič a vrah. Každý si byl sice jist, že si počínal natolik opatrně, že ho při nákupu nikdo nepoznal, opak ale býval pravdou. Stařena měla cvičené oko a jen málokdy se jí nepodařilo totožnost neznámého odhalit. Dokonaný zločin z něj pak dělal dokonalý a trvalý zdroj příjmů. Vydírání nebylo této dvojici nijak cizí.

„Hm,“ zabručel muž. I jemu se takto získané peníze hodily. Kde jinde by bral na své oblíbené pivo, bez kterého si nedovedl představit byť jen jeden jediný den? Přece nebude na stará kolena pracovat! Když to bez práce vydržel celý život, na těch pár let, co mu ještě zbývá, začínat nebude. „Tak sebou aspoň hoď, ať jsme odtud co nejdřív pryč. Mám z tohohle prokletýho místa husí kůži!“

„Tak nekecej a dej se taky do díla! Vem si košík a posbírej ty vodní ořechy. Až pořádně proschnou, umelu z nich mouku. Až z nich bohaté dámičky upečou koláčky, budou se moci jejich manžílkové divit, po čem je jim tak zle,“ uchechtla se ženština a vrazila muži do ruky objemný proutěný koš. Sama si vykasala suknici a až po kolena se spustila do bažiny. Od pasu odepjala nůž a zkušenými pohyby řezala nedlouhé kousky oddenku milníku jedovatého, další rostliny, která byla pro její činnost nepostradatelná. Stejně jako syrové vodní ořechy či mouka z nich způsobovala zažívací problémy, mohl i vývar z oddenku milníku způsobit značně nepříjemné stavy tomu, kdo by ho požil, kdy křeče a neschopnost plnění manželských povinností byly tím nejmenším. Starou bylinkářku ale více než oddenky samotné zajímala šťáva z nich. Z kapsáře vytáhla otlučený pohárek a začala do něj sbírat světle žlutou pryskyřičnou šťávu z nich vytékající. Ta na vzduchu rychle hnědla a houstla. Kdo ji snědl či vypil, byť v malém množství, měl téměř jistotu, že velmi brzy bude klepat na bránu svatého Petra.

Když stařena před lety prodala svůj první jed, měla výčitky svědomí tak silné, že všechny utržené peníze dala na kostel, aby je tak utišila. Od té doby ale uplynulo mnoho času a žena si zvykla. Už jí bylo jedno, co a komu prodává, hlavně že dostane zaplaceno.

Zrovna v okamžiku, kdy měla pohárek plný, uchopil ji její muž za zápěstí tak silně, až vykřikla bolestí a vzácný obsah upustila do bažiny. „Co to děláš, ty starý blázne?!“ rozkřikla se na něj. „Takové práce a všechna je v čertu! Teď abych začala znova!“

„Podívej!“ sykl muž, jako by ji ani neslyšel. Při tónu jeho hlasu se žena zarazila a otočila se po něm. Bezděky couvla, když viděla, jak je bledý a celý se třese. „Co je ti?“ vyhrkla.

„Viděl jsem ho!“ vypravil ze sebe muž těžce a dál třeštil oči někam mezi stromy, kde se v mléčném světle úplňku rýsovala cesta.

„Koho?“ zeptala se žena nechápavě a také ona se snažila proniknout pohledem všudypřítomnou tmu, narušovanou jen matnými odlesky měsíce.

„Přízrak!“ vydechl muž.

„Nedej se vysmát! Spíš se ti nechce makat! Nekecej blbosti a sbírej ty zatracený ořechy!“ odbyla ho žena rázně. Sklonila se a začala rukama šmátrat v kalné vodě plné napadaných listů a hnijících zbytků rostlin ve snaze najít pohárek, který jí prve vypadl z ruky. V ten okamžik jim nad hlavami zadul silný poryv větru, jako by ji někdo mezi nebem a zemí chtěl usvědčit ze lži. Žena se zarazila; nebyla sice zdaleka tak pověrčivá jako její muž, ale i ona věřila na různé skřítky, víly či démony. Ostatně při své práci se bez jejich pomoci neobešla. Váhavě se narovnala a rozhlédla se kolem sebe, jako by chtěla zjistit, odkud se onen vítr vzal. Náhle ztuhla. Teď už i ona uviděla to, co prve k smrti vyděsilo jejího muže. Mezi stromy se neslyšně jako duch pohybovala prapodivná bytost. Měla bledou podlouhlou tvář, velké černé tělo, na němž plápolal bezpočet plamínků zlověstně se mihotajících v dopadajícím měsíčním světle. Čtyři nohy se pohybovaly tak rychle, že se zdálo, jako by se snad ani nedotýkaly země, spíš se lehce vznášely nad ní. Náhle se bytost zadívala směrem ke dvojici, v té by se v ten moment krve nedořezal. Chvíli si ji měřila prázdnými očními důlky, pak se prudce otočila a stejně neslyšně, jak se objevila, zase zmizela ve tmě…

Kapitola 1 

Na Příhrazy přijíždí nečekaný host, pan Tadeáš se s hlavou plnou starostí vydává na cestu 

„Omlouvám se, že ruším, urozený pane,“ blekotal voják a rozpačitě přešlapoval z nohy na nohu. Výraz tváře jeho pána, pana Tadeáše z Příhraz, ho děsil. Jeho jindy mírné oči, černé jako uhlíky, se přísně mračily. Tadeáš z Příhraz byl muž středního věku, s havranově černými vlasy na ramena.

Oblečený byl v pohodlném plátěném oděvu světle zelené barvy. Pokud nejednal úředně, neměl potřebu předvádět se v honosných šatech dokazujících jeho vysoké společenské postavení. Na Příhrazech každý věděl, s kým má tu čest, a podle toho se také k němu choval. Ostatně síla osobnosti, která z něj vyzařovala, nepotřebovala, aby si úctu zjednával okázalým ošacením.

Seděl v bohatě vyřezávaném křesle a v ruce svíral vkusně zdobený pohár, z něhož upíjel víno rudé jako krev svařené se směsí nejrůznějších bylin, kterou si osobně připravil. Doufal, že mu jako jindy pomůže od jeho neduhu, rodového prokletí v podobě bolestí hlavy. Ty ho svou silou nejednou dokázaly zcela vyřadit z běžného života, a dokonce ho na dlouhé hodiny připoutat na lůžko.

„Copak se stalo tak výjimečného, že jsi kvůli tomu opustil službu?“ zeptal se pan Tadeáš přísně příchozího, který, aby s ním mohl mluvit, musel opustit své stanoviště u brány.

„Omlouvám se,“ vyhrkl voják znovu. Jeho obavy se začínaly měnit ve strach. Věděl sice, že jeho pán je k poddaným uznalý, ovšem stejně tak věděl, jak nesnáší, pokud ho někdo vyruší, když se necítí dobře.

„Neomlouvej se a raději vysyp, proč jsi přišel!“ vyjel po něm místní pán ostře. Bolest hlavy se začínala stávat nesnesitelnou. Chtěl si jít lehnout, a ne se s někým vybavovat.

„Ano, pane!“ téměř zasalutoval ozbrojenec. „V bráně je nějaký muž a tvrdí, že má pro vás důležité poselství!“

„Taky jsi to mohl říct hned,“ zavrčel Tadeáš otráveně. Po této zprávě mu nálada klesla na bod mrazu. Nečekané poselství nemůže věstit nic dobrého. Přinejmenším znamená, že se do postele hned tak nedostane. „Tak ho přiveď,“ povzdechl si zhluboka. „Víš aspoň, čí je to posel?“

„Ptal jsem se, můj pane, ale on mě odbyl s tím, že mi do toho nic není. Tak jsem ho nechal hlídat v bráně a šel jsem pro vás…“

„Zajímané,“ zvedl Tadeáš udiveně obočí. „Proč ne chce říct, ve jménu koho přichází?“

„To nevím, ale určitě to bude posel někoho hodně bohatého. Až uvidíte jeho šaty…,“ začal filozofovat voják.

„Přiveď ho!“ rozkázal Tadeáš z Příhraz spěšně. Najednou doslova hořel nedočkavostí zjistit, kdo ten neznámý je a proč přichází. Zmínka o šatech mu připomněla jeho vlastní oděv. Na okamžik se zamyslel. Má zavolat svého osobního sluhu Vítka, aby mu pomohl do honosných šatů? Rychle ale tento nápad zavrhl. Než by ho našel, než by se oblékl… to by všechno trvalo zbytečně dlouho. Tadeáš se vrhl k truhle v rohu komnaty a vytáhl z ní plášť podšitý vydří kožešinou. Hodil si ho přes ramena a pod krkem sepnul mohutnou stříbrnou sponou. Spokojeně si zamnul ruce, plášť ho halil až takřka k zemi. To, že pod ním má prostý oděv, nemá host šanci poznat. Naopak uvidí vydří kožešinu, patřící k jedné z nejdražších.

Voják se otočil na patě a vyrazil z komnaty. Zpět byl dříve, než Tadeáš čekal. Doprovázel mladého muže štíhlé postavy oblečeného ve vskutku přepychovém šatu podle poslední dvorské módy. Tadeáš se musel v duchu usmát, když si představoval, jak tenhle vyfintěný panáček s rukávy až téměř na zem nasedá na koně. Nedal na sobě ale nic znát a netečně dál seděl ve svém křesle. On je na Příhrazech pánem, je tedy na nově příchozím, aby mu vzdal náležitou úctu a představil se jako první. I on ale mlčel a zkoumavě si místního pána prohlížel, pak jen jakoby mimochodem natočil pouzdro, které držel v ruce, pečetí směrem k Tadeášovi, který na ni vrhl rychlý pohled. Téměř neznatelně přikývl a pánovitým gestem poslal vojáka pryč. Ten na okamžik zaváhal, zda může svého pána nechat s neznámým o samotě. Pak si ale řekl, že odporovat by nebylo moudré. S úklonou vyšel ze dveří a pečlivě za sebou zavřel. Byl v pokušení zůstat a poslouchat, když si ale vzpomněl na výprask, který dostal, když ho u této činnosti naposledy nachytal velitel hradní posádky Jozífek, řekl si, že mu to za to nestojí. Ostatně záda ještě pořád neměl zcela zahojená.

Neznámý spokojeně přikývl. „Děkuji, pane Tadeáši. Bylo mi uloženo, abych mluvil jen s tebou.“ Tentokrát přikývl Tadeáš.

Neznámý chvíli mlčel, když pochopil, že místní pán nehodlá začít rozhovor ani nyní, s lehkým úsměvem pokračoval: „Jmenuji se Vladan z Koutů a jménem našeho nejmilostivějšího panovníka ti přináším tento list!“ S tím udělal dva kroky směrem k Tadeášovi a podával mu prosté pouzdro, jehož jedinou ozdobou byla velká pečeť krále Václava II.

Nyní bylo na Tadeášovi, aby naplnil pravidla dvorského protokolu. Vstal, přešel k muži a uctivě oběma rukama převzal s hlubokou úklonou podávané poselství. S náležitou vážností si prohlédl pečeť, které vévodila podobizna rytíře v plné zbroji na koni a s kopím v ruce. Poté ji rozlomil a pouzdro otevřel. Vyjmul z něj pergamen pokrytý úhledným písmem, bezpochyby jednoho z nejlepších královských písařů. Tadeáš se ze všech sil snažil zachovat okázalou důstojnost. Oči ho ale zradily a prozradily jeho zvědavost, když začal přejíždět po řádcích. Vladan z Koutů si jí dobře všiml a přes rty mu přeběhl chápavý úsměv doprovázený údivem. Nebylo časté, aby šlechtici uměli číst a psát.

Tadeáš dočetl list opatřený na konci dokonce panovníkovou osobní pečetí. Rázem mu vyschlo v ústech. Zhluboka se nadechl a přečetl si ho ještě jednou. Chtěl mít jistotu, že vše pochopil správně. Bohužel pro něj i toto čtení potvrdilo jeho nejčernější obavy. „Máš čekat na odpověď, urozený pane?“ vysoukal ze sebe po chvíli.

„Nikoli, pane Tadeáši. Hned pokračuji dál s dalším poselstvím.“

„Dovol, abych tě aspoň náležitě pohostil. Jistě máš hlad a žízeň…“

„Prosím nezlob se, urozený pane, ale opravdu se musím hned vydat na další cestu. Buď s Bohem, pane Tadeáši.“ S tím se muž otočil a spěšně opustil komnatu. Tadeáš počkal, až za ním zapadnou dveře, pak těžce dosedl do křesla a třesoucí se rukou položil panovníkův list na stolek vedle křesla. Přejel si rukama přes obličej ve snaze se uklidnit bušící srdce. To, co stálo ve vzkazu, bylo přesně to, čeho se delší dobu obával. Tadeáš se pokřižoval a sepjal ruce k modlitbě. Nyní bude Boží pomoc potřebovat víc než kdy jindy. Když skončil, rázně vstal, odepjal plášť, ve kterém mu bylo náhle nesnesitelné horko, a vydal se ke dveřím. Je čas přijmout následky za své jednání!

Tadeáš vyšel na nádvoří a rozhlédl se kolem sebe.

„Jindro, kde je Vítek?“ zavolal na vojáka procházejícího kolem.

„Před chvilkou jsem ho viděl jít do čeledníku, urozený pane!“ odpověděl muž s úklonou.

Tadeáš kývnutím hlavy ocenil ozbrojencovu všímavost a vydal se k rozlehlé nízké budově těsně přiléhající k ubikacím pro hradní posádku.

„Vítku,“ oslovil Tadeáš váhavě svého osobního sluhu, mladého muže s modrýma očima a světlými vlasy, které se mu na hlavě stáčely do jemných prstýnků. Ostatní čeledíni a vojáci z posádky si z něj v dobrém utahovali, že vypadá jako andílek, jen jen ho zavěsit někam nad oltář. Vítek se ale smál, že by na to potřebovali pořádně silné lano. A měl pravdu, nebyl sice nijak výrazně vysoký, zato byl mohutný. Na rukou se mu rýsovaly silné svaly vypracované těžkou prací, které se nikdy nestranil. Byť měl na Příhrazech jako osobní sluha hradního pána poněkud výsadnější postavení, nikdy ho nezneužil k tomu, aby se vyhnul některé ze svých povinností. Spíše naopak, často přiložil ruku k dílu i tam, kde nemusel.

Vítka měli všichni rádi i pro jeho neustále dobrou náladu, kterou rozdával tak říkajíc na potkání. Teď měl ale k úsměvu daleko. Prudce vyskočil ze země, na níž prve klečel, a vytřeštěně se zadíval na svého pána.

„Co to děláš?“ zajímal se Tadeáš, poněkud zaražen mladíkovým chováním. Na něco takového nebyl u něj zvyklý. Při tom mu zvědavě nakukoval přes rameno. Zaujala ho malá hromádka věcí kupící se mu za zády.

„Já… já… já…,“ koktal sluha vyděšeně a o krok couvl.

„Ty si balíš věci?“ zeptal se Tadeáš nevěřícně, když rozpoznal, co se mladík neúspěšně snažil ukrýt. „Proč? Co se stalo?“

Vítek otevřel ústa, chtěl něco říct, ale pláč mu zadrhl hlas. Nohy ho zradily a on se svezl na zem. Těžce dosedl a sklonil hlavu až k podlaze, po tvářích se mu koulely slzy jako hrachy. Tadeáš přešlápl z nohy na nohu. Takhle svého sluhu neznal. Vítek byl bezstarostný, věčně usměvavý člověk, o to víc ho nyní jeho chování znervózňovalo. Tadeáš se rozhlédl kolem sebe. Když se ubezpečil, že je s Vítkem skutečně sám, přiklekl k němu a vzal ho kolem ramen. Věděl, že jeho chování je zcela nepatřičné, ale nemohl si pomoci. Vítka nebral jako sluhu v pravém slova smyslu; spíše se k němu choval jako ke vzdálenému chudému příbuznému. Před několika lety se nad ním ustrnul a neposlal ho na šibenici, kde měl coby zloděj po právu skončit. Dokonce ho přijal do svých služeb, Vítek mu za to byl neskonale vděčný a Tadeáš tak získal věrného a oddaného služebníka, který by za svého pána dal život.

„Vítku, co se stalo? Co se děje?“ zeptal se Tadeáš znovu.

„Ona Klárka… Za všechno můžu já… Nebyl jsem dost opatrný a…,“ Vítek skryl tvář do dlaní a znovu se rozvzlykal.

„Mám tomu rozumět tak, že tvá Klárka je v požehnaném stavu?“ ubezpečoval se Tadeáš, že mladíka pochopil správně. Klárka byla dívka, se kterou Vítek žil tak říkajíc na hromádce. Seznámil se s ní v den, kdy nastoupil na hrad. Mezi mladými lidmi přeskočila pomyslná jiskra a zamilovali se do sebe. Tadeáš jim jejich štěstí upřímně přál.

Vítek mlčky přikývl.

„A ty ses rozhodl, že si sbalíte věci a utečete z Příhraz…,“ uvažoval Tadeáš nahlas.

Další zoufalé přikývnutí.

„Myslel sis, že odejdete někam daleko, tam budete tvrdit, že jste manželé a vaše dítě pochází z manželského lože…,“ pokračoval Tadeáš dál. „Vítku, copak jsi tak hloupý, že sis myslel, že vám něco takového může vyjít?“ Tadeáš vzal mladíka za bradu a natočil si ho tváří k sobě. Chtěl se mu při tak zásadním rozhovoru dívat do očí.

„Copak nevíš, že za chvilku bude zima? Kde myslíš, že by vás přijali? Navíc když bude mít Klárka bříško? Víš, jaký trest čeká na poddané, kteří utečou od svého pána?“

„Pane, prosím, všechno je má vina! Klárka o mém nápadu vůbec neví! Klárka za nic nemůže!“ vykřikl Vítek vylekaně. Teprve teď si uvědomil, k čemu se to vlastně chystal. Když mu ráno jeho milá řekla, že s ním čeká dítě, propadl panice a rozhodl se danou situaci řešit po svém. Nyní mu došlo, že tím nejhorším možným způsobem.

„Proč jsi za mnou nepřišel, Vítku? Copak jsem toho pro tebe udělal tak málo, že si nezasloužím tvou důvěru?“ zeptal se Tadeáš vyčítavě. Mladíkovo chování ho hluboce ranilo.

„Právě proto, že jste toho pro mě udělal už tolik, můj pane,“ soukal ze sebe Vítek těžce.

„Nerozumím,“ přiznal Tadeáš a vstal. Nechtěl riskovat, že někdo přijde do čeledníku a uvidí ho v takto důvěrné poloze se sluhou.

„Právě proto, že jste toho pro mě udělal už tolik, jsem si netroufl vás požádat o další laskavost,“ přiznal Vítek tiše.

„Bože, Vítku,“ vydechl Tadeáš a zavrtěl hlavou, jako by to, co mu právě jeho sluha řekl, bylo mimo jeho chápání.

„Co se mnou uděláte, urozený pane?“ zeptal se mladík po hodné chvíli. Hlas se mu třásl tak, že mu Tadeáš stěží rozuměl.

Dobrá otázka, pomyslel si ten v duchu. Vítka za tu dobu, co mu sloužil, nedal nikdy potrestat, dokonce ho ani sám neuhodil, třebaže byly situace, kdy by si výprask zasloužil. A tohle byla jedna z nich. „Ví o tvém bláznivém nápadu ještě někdo?“ chtěl vědět.

„Nikdo, můj pane,“ odpověděl mladík poslušně.

„Dobře, v tom případě jdi do mé komnaty a sbal mi věci,“ rozkázal Tadeáš. „Ještě dnes odjíždím do Sadské… a ty jedeš se mnou!“ dodal s lehkým úsměvem. Nechtěl Vítka víc trápit, byl si jist, že to, co si za posledních pár minut prožil, je dostatečným trestem za jeho bláhový nápad.

Mladík se na něj nevěřícně podíval, pak vyskočil na nohy a vrhl se k němu, aby mu políbil ruku na důkaz své vděčnosti. Tadeáš ale rychle ukročil a schoval ji za záda. Na podobné projevy si nepotrpěl. „Vidíš, nakonec je dobře, že ses sbalil. Aspoň budeme moci vyjet o to dřív!“ prohodil ležérně a otočil se k odchodu. Věc s Vítkem tím považoval za vyřízenou.

Ten ho pozoroval, dokud nevešel do paláce a nezmizel mu tak z očí. Po tvářích se mu stále koulela jedna slza za druhou, tentokrát to ale byly slzy štěstí. Dnes a denně děkoval Bohu, že mu dal za pána právě Tadeáše z Příhraz.

Pan Tadeáš vyšel z hradní kaple, kde se byl pomodlit za úspěch nečekané cesty a rozhlédl se po nádvoří. S uspokojením zjistil, že je opravdu vše připraveno k okamžitému odjezdu. Vítek stál před stájí a za uzdy držel dva koně, kteří měli k sedlům přivázané velké kožené cestovní vaky.

Při pohledu na zvířata Tadeáš zaváhal. Jedno z nich byl krásný mladý hřebec černý jako noc. Však se také jmenoval Čert a svému jménu dělal čest, ve stáji se ho všichni báli pro jeho nezkrotný temperament. I nyní bujně pohazoval hlavou a netrpělivě hrabal kopytem, jako by chtěl dát najevo, že je nejvyšší čas vyrazit.

Vedle něj stála postarší hnědá kobylka, podle své barvy dostala jméno Hnědka. Bylo to klidné, mírné zvíře, které mělo své nejlepší roky již nenávratně za sebou.

Problém byl ovšem v tom, že Čert byl připraven pro Vítka a Hnědka pro pana Tadeáše. Ten měl coby hradní pán jezdit na nejskvostnějších zvířatech, která místní stáj nabízela. On si však již za života svého otce oblíbil právě Hnědku a zůstal jí věrný i poté, co celé panství zdědil.

Vítek si zaváhání svého pana dobře všiml. „Mám vám připravit jiného?“ zeptal se úslužně. Tadeáš se zamyslel, pak ale zavrtěl odmítavě hlavou. „Král předvolal mne, ne mého koně. Je tudíž jedno, na jakém tam přijedu.“ S tím převzal od svého osobního sluhy otěže a lehce se vyhoupl do sedla. Mladík následoval jeho příkladu a dvojice tak čile vyrazila z hradní brány směr Sadská.

Tadeášovi neuniklo, že ještě než vjeli do hustých lesů obklopujících hrad Příhrazy, otočil se Vítek v sedle a zamával na drobnou plavovlasou dívku stojící na hradbách. Chápal, jak těžce se mu odjíždí. „O Klárku se neboj,“ usmál se na něj povzbudivě. „Vrátíš se k ní dřív, než se naděješ! Horší to bude ovšem se mnou,“ dodal chmurně.

„Jak to myslíte, urozený pane?“ zeptal se mladík poděšeně. Slova jeho pána ho víc než zaskočila.

„Nijak!“ zavrčel Tadeáš nerudně, naštvaný sám na sebe, že se dal unést. „Zapomeň na to, co jsem právě řekl!“ rozkázal ostře. Neměl sebemenší chuť svěřovat se se svými obavami a podezřeními, proč byl na královský hrad v Sadské předvolán.

Sluha mlčky přikývl. Rázem mu došlo, že mají před sebou cestu nanejvýš důležitého významu…

Kapitola 2 

Tadeáš s Vítkem přijíždějí do Sadské, setkávají se s panovníkem, Tadeáš je pověřen nečekaným úkolem 

Léto pomalu ale jistě přecházelo do podzimu, dny se zkracovaly, ale slunce mělo stále ještě sílu a hřálo, jako by i ono chtělo náležitě využít těch pár dnů, co mu zbývá, než předá vládu.

Cesty byly dobré a snadno sjízdné. Netrvalo proto dlouho a Tadeáš s Vítkem po boku vyjel z hustého lesního porostu, do něhož vjeli hned za svítání, kdy opustili šenk, kde trávili poslední noc svého putování. V lese se větve vzrostlých stromů v korunách proplétaly a tvořily tak neproniknutelný strop, jímž se jen stěží dostávaly sluneční paprsky a kde vládlo trvalé přítmí. Když vyjeli na rozlehlé odlesněné prostranství, téměř je proto oslepil jas zapadajícího slunce.

„Myslíte, že ta osada, co leží před námi, je už Sadská?“ zeptal se Vítek a rukou si zaclonil oči, aby lépe viděl. Zvědavě se rozhlížel po malých domcích krčících se na úpatí nevysokého kopce. Ten oba přijíždějící za ujal nejvíc. Ne snad proto, že to byl první kopec, který po několika hodinách ostré jízdy potkali, ale kvůli hradu, jenž se na jeho vrchu rozkládal.

„Řekl bych, že o tom není pochyb,“ přikývl Tadeáš a prohlížel si nevelkou kamennou stavbu. „Podle toho, co jsme se od šenkýře, u něhož jsme včera přespávali, dozvěděli, musí to být Sadská.“

„A hrad se jmenuje jak?“ vyptával se Vítek dychtivě, královský hrad viděl poprvé v životě.

„Sadská,“ zněla prostá odpověď.

„Jak překvapivé,“ ušklíbl se mladík.

„Aspoň hned víš, kde ho hledat. Co by ti řeklo, kdyby se jmenoval třeba Václavov?“ pokrčil Tadeáš rameny a dál si pozorně prohlížel hrad, k němuž na západní straně přiléhala další budova. Tadeáš odhadoval, že se jedná o klášter svatého Apolináře založený již v roce 1118. Ten ho ale příliš nezajímal. Proč taky? Mnohem důležitější byla mohutná věž sloužící jak ke strážním, tak obytným účelům a k ní napojený panský palác o dvou patrech.

Sadský hrad nepatřil mezi hrady obranné, byl spíše místem odpočinku. Václav II. sem jezdíval, aby unikl shonu hlavního města. Zde se nevěnoval politice či vladařským záležitostem. Sem jezdil za lovem a zábavou.

To, že se Václav II. jezdil do Sadské spíše bavit, dávalo Tadeášovi určitou naději, že jeho záležitost nebude až tak zlá, jak si při odjezdu z Příhraz myslel. Na druhou stranu ale za celou dobu cesty nedokázal vymyslet jiný důvod, proč by měl za panovníkem přijet.

„Pojedete hned na hrad, můj pane?“ vytrhl ho Vítek z jeho úvah.

„Pojedete? Snad pojedeme, ne?“ zeptal se Tadeáš.

„Pojedeme? Já přece nemohu jít na královský hrad!“ bránil se Vítek. „Co bych tam dělal? Já? Neurozený?“

„Doprovázel svého pána!“ odsekl Tadeáš a pobídl Hnědku do kroku. „Pojedeme rovnou na hrad, ohlásíme svou přítomnost a uvidíme. Pokud nás panovník nepřijme, jak doufám, vrátíme se do vesnice a seženeme si nocleh. Dáme si dobrou večeři a pak se uvidí,“ plánoval Tadeáš.

K jeho zklamání ale vše dopadlo zcela jinak. Král je přijal, jakmile ohlásili svůj příchod.

„Dal jsi na sebe dlouho čekat, pane z Příhraz!“ oslovil Tadeáše Václav II. přísně hned, když poklekl před honosně vyřezávaným křeslem stojícím na vyvýšeném stupínku. Ten sloužil k tomu, aby si lidé pod ním připomněli, kdo je na nahoře a kdo dole.

„Prosím tisíckrát za prominutí, můj pane,“ odpověděl Tadeáš pokorně a sklonil hlavu na znamení uznání své viny. „Jel jsem hned, jak jsem dostal váš ctěný list, ale cesta z Příhraz až sem, do Sadské, je dlouhá,“ snažil se obhájit. Nezdálo se ale, že by se mu to podařilo. Václav II. zvedl pánovitě ruku a tím veškeré vysvětlování umlčel. Nastalo tíživé ticho. Tadeáš cítil, jak mu srdce prudce bije, doufal, že si král nevšimne ledového potu, který mu stékal po spáncích. Horší začátek audience si snad nemohl ani představit.

Omyl, nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř, uvědomil si trpce v okamžiku, kdy jeho sluha Vítek, klečící za ním, hlasitě škytl. Chytil se za pusu a vyděšeně se podíval po svém pánovi. Na panovníka se podívat vůbec neodvážil. Ten se nyní hlasitě rozesmál. „Tolik se mě bojíš, chlapče?“ zeptal se Vítka pobaveně.

Sloužící se už neovládl a pohlédl na krále. To, co uviděl, ho poněkud překvapilo. Očekával muže velikosti obra v honosném rouchu s majestátní korunou na hlavě, avšak místo toho uviděl poměrně mladého muže se světlými vlasy spadajícími na ramena a stáčejícími se do měkkých vln. Tvář měl bezvousou s jemnými rysy a mírným výrazem. Ani oblečení nenaznačovalo, o jak významnou osobu se jedná. Václav II. byl oblečen v prosté zelené haleně bez jakékoli ozdoby. Stejně prosté byly i hnědé nohavice. Král se znovu pobaveně usmál. „Čekal jsi, že uvidíš někoho zcela jiného, viď?“

Vítek zmateně přikývl.

„Nejsi sám,“ uklidňoval ho panovník přátelsky. „Všichni, kdo přicházejí poprvé, si myslí, že tu uvidí bůhví co, jako by král nebyl člověk z masa a kostí. Ani z toho škytání si nic nedělej. I to se stává těm, kteří jsou hodně nervózní… Kdopak jsi?“

„Vítek, Vaše Výsosti,“ vykoktal mladík vyděšeně.

„Vít?“ podíval se král tázavě na Tadeáše.

„Můj panoš, Vaše Milosti,“ vysvětlil Tadeáš pohotově a šlehl po Vítkovi pohledem, aby mlčel.

„Panoš?“ opakoval král nevěřícně. „Na panoše trochu starý, ne?“ zapochyboval a měřil si Vítka pohledem od hlavy k patě.

„Ale o to zkušenější a šikovnější,“ dovolil si odporovat Tadeáš.

Král se na něj podíval, pak jen pokrčil rameny a řekl:

„Každého věc. Ostatně nepozval jsem tě sem, pane Tadeáši, abych s tebou probíral věk panošů. Jde o záležitost mnohem důležitější.“

Tadeáš naprázdno polkl. Už je to tady, pomyslel si v duchu a honem se snažil vzpomenout na všechny výmluvy, které si po cestě do Sadské promyslel, aby jimi ospravedlnil svůj morální poklesek, kdy nedávno poslal králi ne zcela pravdivé hlášení o události, kterou se řízením osudu zabýval. Jenže ať se snažil sebevíc, nedokázal si vzpomenout ani na jedinou z nich.

„Nedávno mi písař předčítal tvou zprávu ohledně smrti pana Zdeslava z Brodu, kterou jsi minulý rok vyšetřoval,“ začal panovník, načež se natáhl po poháru vína stojícím na stolku po pravé straně jeho křesla a lehce upil. Tadeáš by dal cokoli za to, kdyby se mohl napít i on. V ústech měl sucho, až ho jazyk pálil. „Případ mě natolik zaujal, že jsem se rozhodl povolat tě sem, abys mi ho celý vyprávěl osobně. Zastoupíš mého panoše a budeš mě bavit v bezesných nocích. Těch mám bohužel víc, než je mi milé,“ usmál se Václav II. smutně. O jeho problémech s nespavostí si štěbetali již i vrabci na střeše.

Tadeáš měl pocit, že mu právě ze srdce spadl balvan větší než pomezní kámen, kolem něhož dnes ráno jeli.

„Bude mi nevýslovnou ctí, můj pane,“ vydechl ulehčeně. V takový účel své daleké cesty nikdy ani nedoufal.

„Bohužel, tvé vyprávění bude muset počkat,“ povzdechl si král a na jeden doušek dopil zbytek vína.

„Stalo se snad něco?“ Tadeášova ostražitost byla rázem zpět.

„Bohužel ano,“ potvrdil král a nastavil pohár, aby mu ho mohl sluha, stojící mu po pravé ruce, dolít. „Před polednem zde byl můj dobrý přítel, urozený pan Jan z Milovic. Byl velmi rozrušený, neboť se mu ztratil jeho jediný syn Velen. Chci, abys ho našel.“

Tadeáš jen naprázdno polkl.

„Podle toho, jak rychle jsi vyřešil vraždu pana Zdeslava, soudím, že jsi obratný vyšetřovatel a mladého pána brzy vypátráš. Nesmíš zklamat mou důvěru, pane Tadeáši!“ dodal král významně. Nato Tadeáše a Vítka gestem pravice propustil.

Tadeáš vyšel z komnaty jako ve snách, s hlavou plnou starostí. To už by se snad raději zpovídal z upravení pravdy ve své zprávě. Jak má najít nějakého ztraceného mladíka? Někoho, koho v životě neviděl? V místě, kde nikdy nebyl? Mezi lidmi, které nezná?

Tadeáš vyklopýtal z panského paláce a nastavil obličej večernímu větříku. Ten mu aspoň trochu zchladil rozpálenou tvář. „Co budeme dělat, můj pane?“ uslyšel za sebou přiškrcený hlas svého sluhy.

„Co bychom dělali?“ utrhl se na něj. „Najdeme mladého pana Velena. Slyšel jsi přece sám, nesmíme zklamat důvěru našeho panovníka.“

„Ale jak ho chcete najít? Jsme tu cizí! Nikoho a nic tu neznáme!“ vyhrkl Vítek nešťastně.

„Myslíš, že to nevím?“ odsekl Tadeáš vztekle. I on měl ze zadaného úkolu velmi špatný pocit.

„Omlouvám se, pane,“ sklonil Vítek pokorně hlavu. Uvědomil si, že podobnými řečmi svému pánovi nepomůže.

„Neomlouvej se, konec konců jsi řekl pravdu…,“ mávl rukou Tadeáš. Mrzelo ho, že se na mladíka tak utrhl. Bylo to zbytečné, Vítek to nemyslel nijak zle. „Ovšem pravdu, která nám teď nepomůže. Na poraženecké nálady máme času dost. Ještě jsme ani nezačali a už hořekujeme, jako bychom prohráli. Dostali jsme úkol a splníme ho. Najít jednoho floutka nemůže být žádný velký problém,“ prohlásil Tadeáš pevně a povzbudivě se na svého sluhu usmál.

„Máte pravdu, pane, vrhneme se na to. Čím dřív ho najdeme, tím dřív se vrátíme na Příhrazy!“ přitakal Vítek radostně.

„To už se ti stýská po Klárce?“ zeptal se Tadeáš potutelně. Prvotní šok již odezněl a vrátilo se logické uvažování.

„Škoda, že nám toho Jeho Výsost o daném případu neřekla víc,“ postěžoval si Vítek ve snaze převést hovor jiným směrem.

„To nejdůležitější ale víme,“ shrnul Tadeáš. „Zmizel mladý pan Velen, syn Jana z Milovic.“

„Hmm, a kde jsou Milovice?“ zamračil se Vítek a po díval se na oblohu. Slunce již bylo těsně nad obzorem a hrozilo každou chvilku zapadnout. S nastupující tmou se začínala přikrádat i lezavá zima. Mladík se zimomřivě zahalil do pláště a tázavě se zadíval na Tadeáše. Ten jen pokrčil rameny. „Daleko to být nemůže. Zeptáme se dole ve vesnici. Tam nám určitě poradí.“

Tadeáš se nemýlil, hned první člověk, kterého se zeptali, jim cestu na milovickou tvrz popsal velmi dobře. Vítek by se před odjezdem na ni nejraději zastavil v šenku, měl hlad jako vlk, ostatně jako vždy. Když si z něj ostatní utahovali, že má bezedný žaludek, odpovídal jim, že se musí dojíst za měsíce a roky strávené o hladu. Chápal ale, že mají před sebou mnohem důležitější úkol než si cpát břicha. Proto si nechal zajít chuť a spěšně následoval svého pána již bystře cválajícího kupředu. Tadeáš chtěl do Milovic dojet ještě za světla. Představa bloudění potmě v neznámé krajině ho nijak nelákala.

S posledními slunečními paprsky dorazili k rozlehlé tvrzi obehnané masivní palisádou z kulatin. Vítek tasil dýku a jejím jílcem silně zabušil na bránu.

„Co je?“ ozval se z druhé strany nepříjemný hlas.

„Ne co je, ale kdo je!“ štěkl stejně nerudně Vítek.

„Neptej se tak hloupě a otevři. Musíme mluvit s tvým pánem!“

„To by mohl říct každý!“ odpověděl muž z druhé strany. „Už je tma. Panstvo již stejně odpočívá, přijďte zítra za světla!“

To už bylo moc i na Tadeáše, vztekle sevřel ruce v pěst a pánovitě se rozkřikl: „Okamžitě otevři tu bránu, ty tupče jeden líný, a modli se, abych tě nedal potrestat za tvou drzost! Přicházíme jménem našeho panovníka Václava II. v záležitosti mladého pana Velena!“

Konečně se v bráně otevřela malá špehýrka a v ní se objevily oči hlídače. Tadeáš měl pocit, že i ten nejhloupější kůň v příhrazské stáji kouká chytřeji než tento muž. Strážný sjel pohledem oba příchozí. Jak se zdálo, jejich drahé šaty na něj udělaly dobrý dojem, stejně jako skutečnost, že podle všeho byli sami. Špehýrka zaklapla, zato brána se začala pomalu otevírat. Vítek pobídl Čerta a vedl ho tak, aby se plecemi opřel do vrat a urychlil tak jejich pohyb. Konečně byla otevřena natolik, že mohl Tadeáš vjet dovnitř.

„Kdo jsi a čeho si žádáš, pane?“ ozval se ode dveří hlavní obytné budovy tvrze zvučný hlas. Tadeáš se po něm otočil a spatřil postaršího muže s vlasy spadajícími až pod ramena a značně prokvetlými stařeckou šedí. Stejně na tom byly dokonale upravené vousy střižené nakrátko. Tvář opálená častým pobytem na slunci a plná vrásek prozrazovala silnou osobnost. Hluboko posazené tmavé oči si podezíravě prohlížely nově příchozí. Bylo zřejmé, že v muži valnou důvěru nevzbudili, což dokládala i kuše, kterou svíral v ruce a mířil jí na své nezvané hosty. Tadeáš se nedivil, přijeli téměř za tmy a vstup do tvrze si vlastně vynutili násilím. „Jsem Tadeáš z Příhraz,“ začal formálně a sesedl z koně.

„Neznám!“ prohlásil muž chladně a dál mířil Tadeášovi na prsa.

„Posílá mě za tebou náš nejmilostivější panovník Václav II.,“ pokračoval ten klidně. „Dnes ses mu svěřil s jistou osobní záležitostí a on mě pověřil, abych ti v ní byl nápomocen.“

„Takže ty máš být tím slovutným vyšetřovatelem?“ zeptal se muž s neskrývanými pochybami.

„Nebylo by lepší pohovořit si o celé věci někde uvnitř, pane Jane?“ nadhodil Tadeáš. Nepochyboval o tom, že ten, kdo ho takto neuctivě vítá, je místní zeman. „Navíc beze svědků?“ dodal a významně se rozhlédl po dvoře a okolních budovách. Ze všech oken i zpoza dveří vykukovaly zvědavé tváře služebných a čeledínů, kteří natahovali krky a uši, aby jim z rozhovoru mezi urozenými neuteklo ani slovo. Pán se jim sice samozřejmě se svými starostmi a strastmi nesvěřoval, ale i tak už dobře věděli, co se děje. Zpráva o tom, že se mladý pán nevrátil na noc domů, se mezi nimi šířila rychleji než požár.

Oslovený zaváhal; pak mlčky přikývl a ustoupil stranou ode dveří, aby mohl Tadeáš vejít. „Nemáte co dělat?“ obořil se zhurta na své lidi. Ti se v ten okamžik rozprchli jako hejno vyděšených vrabčáků. Pan Jan na panství vládl rukou spravedlivou, ale i pádnou a nikdo ze služebných nestál o to, aby se o její ráznosti opět přesvědčil.

„Honzo?“ zavolal pan Jan hlasitě. Nato ze stáje vyběhl mladý usměvavý muž v umolousané haleně.

„Přejete si, můj pane?“

„Postarej se o koně pana Tadeáše a jeho…,“ místní zeman se významně odmlčel a podíval se na svého hosta.

„… jeho panoše Vítka,“ doplnil dotyčný pohotově. Když ho tak představil králi, musí v tom pokračovat i před ostatními. Nehodlal riskovat obvinění ze lži. Vítek se při tomto oslovení doslova dmul pýchou. Představoval si, jaké by to bylo, kdyby byl opravdu příslušník nižší šlechty, která své syny v útlém věku posílala na dvůr významnějších velmožů, aby tam při službě bohatým a vlivným načerpali důležité životní zkušenosti. Jediné, čeho litoval, bylo, že to neslyší Klárka! I když možná je to tak lepší, jistě by si z něj pak utahovala, obával se Vítek v duchu, zatímco následoval svého pána do nitra domu. Ten svou rozlehlostí připomínal palác.

„Dovol, urozený pane, abych ti představil svou ženu Markétu,“ řekl pan Jan formálně a ukázal na mnohem mladší ženu, než byl on sám. Věkový rozdíl byl věru značný, Tadeáš by se paní Markétu nezdráhal označit za dceru starého zemana. Ten postřehl jeho překvapení a chladně vysvětlil: „Paní Markéta je má druhá žena. Až ona mi dala dědice, syna Velena, jehož nalezením tě, jak předpokládám dle tvých předchozích slov, král Václav II. pověřil.“

„Ty jsi urozený pan Tadeáš z Příhraz?“ zeptala se žena dychtivě. „Podle toho, co o tobě náš král říkal, jsi šikovný a bystrý a vyřešil jsi již nejeden zločin…,“ ožila. Paní Markéta měla krásnou, nyní ale strhanou a utrápenou tvář lemovanou tmavě hnědými vlasy. Jindy pracný účes nahradil obyčejný cop. Bylo zřejmé, že poslední hodiny měla mladá žena na starosti jiné věci než se starat o svůj vzhled. Kaštanově hnědé oči měla zarudlé od pláče, nehty okousané nervozitou. Šaty měla značně poválené, s největší pravděpodobností je nesvlékla ani na spaní. I přesto z ní vyzařovalo zvláštní kouzlo, které ji dělalo pro muže takřka neodolatelnou. Tadeáš odhadoval, kolika šlechticům pan Jan tak říkajíc vypálil rybník, když je připravil o možnost odvést si paní Markétu domů. Nápadníků měla jistě víc než dost.

„My ale nepotřebujeme vyřešit žádný zločin!“ skočil jí její manžel ostře do řeči. „My potřebujeme najít Velena! A popravdě řečeno, neuraz se, urozený pane, nevím, jak by to mohl cizinec jako ty dokázat,“ prohlásil pan Jan nepřátelsky.

Tadeáš měl sto chutí se otočit a odejít. On se o žádné hledání ztraceného hejska nedral. Kdyby mu tento úkol neuložil panovník osobně, dávno by Milovicím ukázal záda. Jenže věděl, že si nic takového dovolit nemůže. V uších mu stále zněl panovníkův dovětek, že jeho důvěru nesmí zklamat. Přinutil se proto ke klidu.

„Možná právě proto, že jsem tu cizí, dokážu tvého syna najít. Vidím věci takříkajíc z venku, nejsem zatížen předsudky…“

Pan Jan pokrčil rameny, jako by říkal, když myslíš, vyvracet ti to nebudu, a ostře tleskl. Na toto znamení vstoupil do sálu sluha a s hlubokou úklonou zůstal stát u dveří.

„Přines víno, to nejlepší, co máme!“ rozkázal pan Jan.

„A vezmi pohár i pro mého panoše,“ dodal Tadeáš samozřejmě. Pan Jan s paní Markétou se po sobě zaskočeně podívali, nicméně nechali prohlášení svého hosta bez poznámky. Zato Vítek měl pocit, že se mu hruď rozskočí samou hrdostí. Ještě nikdy se nestalo, aby mu jeho pán tak otevřeně prokázal náklonnost. To, že bude pít společně s panstvem, bylo vyznamenání, v jaké nikdy ani nedoufal. Tadeáš se k němu sice v soukromí choval spíše jako ke vzdálenému příbuznému, ale aby ho takto povýšil veřejně, to se stalo poprvé.

„Jak si přejete,“ uklonil se sluha znovu a zmizel.

„Myslím, že je zbytečné ztrácet čas prázdnými formalitami,“ začal Tadeáš, sotva za mužem zapadly dveře. Odpovědí mu bylo dvojí tiché přikývnutí. „Kdy jste viděli svého syna naposledy?“

„Včera ráno si vzal koně, říkal, že jede do Nymburka na mši. To bylo naposledy, co jsem s tím mluvil,“ odpověděl pan Jan chladně. Tadeáš ho ale začínal podezírat, že jeho odtažitost a okázalé nepřátelství je maska, kterou se snaží zakrýt hluboký smutek a strach o své jediné dítě.

„Takže nebyl doma jen jednu jedinou noc?“ ubezpečoval se Tadeáš.

„Když jsem s ním včera mluvil, tak asi ano!“ odsekl pan Jan podrážděně.

„Nezlob se, ale pro mladého muže přece jedna noc mimo domov nic neznamená!“ vyhrkl Tadeáš neuctivě. Podle věku matky odhadoval, že Velen bude v onom nebezpečném věku, kdy se z chlapce stává muž, který s velkým nadšením objevuje všechny slasti, jež mu život nabízí.

„Jestli se pokoušíš naznačit, že se můj syn opil a teď vyspává někde v nějaké putyce svůj bolehlav, nebo snad dokonce, že se zapomněl u nějaké ženštiny pochybné pověsti, musím tě důrazně varovat, aby sis, pane, dobře rozmyslel, než něco takového vyslovíš nahlas!“ zavrčel pan Jan, který přešel od uctivějšího oslovování, skrze vztekle zatnuté zuby. Dokonce výhružně položil mohutnou pěst na jílec své skvostné dýky zavěšené za pasem.

„Někdy ani sami rodiče nevědí, co jejich děti…,“ nedal se Tadeáš odbýt.

„Omlouvám se, že coby žena vstupuji do vašeho rozhovoru, ale musím potvrdit slova svého manžela, pane Tadeáši!“ ozvala se paní Markéta. Oba muži se po ní překvapeně otočili, poněkud zaskočeni, že si dovolila promluvit bez vyzvání. „Velen je opravdu jiný, pane z Příhraz. Nechodí s přáteli a neopíjí se po šencích. Ženská společnost ho také příliš neláká, jediná dívka, která by snad…“

„To sem nepatří!“ skočil jí pan Jan ostře do řeči. Paní Markéta se zarazila, zlomek vteřiny zaváhala, pak ale neznatelně přikývla na souhlas a pokračovala: „Velen je velmi přemýšlivý mladý muž stranící se světských radovánek.“

V ten moment se ozvalo zaklepání na dveře. Do sálu nahlédl sloužící, kterého prve pan Jan poslal pro víno, a tázavě se na svého pána zadíval.

„Trvalo ti to nějak dlouho!“ houkl na něj pan Jan.

„Zdá se, že jsi již dlouho nedostal výprask!“

„Velmi se omlouvám,“ hlesl sluha polekaně a honem spěchal ke stolu. Z proutěného koše zavěšeného přes levou ruku vytáhl poháry. Opravdu čtyři, tedy nejen pro urozené, ale i pro Vítka, jak Tadeáš rozkázal. Postavil je před panstvo a spěšně do nich nalil víno rudé jako krev a krásně vonící. Tadeáš úplně cítil, jak se mu sbíhají sliny v ústech. Koutkem oka zahlédl, jak i Vítek polyká a dychtivě pohár pozoruje. Ovšem stejně jako Tadeáš, i on musel počkat na přípitek pana Jana. On tu byl pánem, on byl doma, a bylo tedy na něm, aby pozvedl pohár jako první. Pan Jan se k tomu ale neměl. Se špatně skrývaným potěšením sledoval, jaký zájem lahodný mok v jeho hostech vyvolal. Tadeáš měl v jeden moment dokonce pocit, že v jeho očích zahlédl záblesk pobavení.

„Prosím, ochutnejte, je z vinic na jižním svahu pod královským hradem v Sadské. Mám tu čest jak na ně, tak na samotnou výrobu vína dohlížet. Znám totiž velmi dobře panovníkův vytříbený vkus,“ holedbal se pan Jan. Vida, to by vysvětlovalo onen podivně blízký vztah mezi Václavem II. a sice bohatým, ale jinak prostým a nijak významným šlechticem, pomyslel si Tadeáš v duchu a natáhl se pro pohár. Lehce upil a vrhl po panu Janovi obdivný pohled. „Je mi ctí, že jsi mi dopřál stejné potěchy jako našemu milovanému králi. Musím říct, že takto dobré víno jsem snad ještě nepil,“ přiznal upřímně.

Pan Jan se nad tou chválou zapýřil jako mladá panna a pokynul sloužícímu, aby Tadeášovi dolil. Pak ho prostým gestem vykázal ze sálu. Nestál o svědky, stejně jako si nepřál, aby to, co bude se svými hosty rozebírat, za chvilku vědělo a hodnotilo celé osazenstvo tvrze.

„Můžete mi o mladém pánovi říct něco víc?“ vrátil se Tadeáš k účelu své návštěvy. V duchu si umínil, že matku zmizelého mladíka vyslechne co nejdříve znovu, ovšem ne za přítomnosti jejího muže. Nebylo pochyb o tom, že jako matka toho ví o Velenovi víc než přísný otec. Navíc by se velmi rád dozvěděl něco více o dívce, kterou paní domu zmínila.

„Co bys chtěl slyšet?“ Ženě vstoupily do očí slzy, ne uměla se zdaleka tak dobře ovládat jako její manžel.

„Kam chodil, co rád dělal, jaké měl přátele…,“ vyjmenovával Tadeáš. „Prostě všechno, co by mi mohlo pomoci ho najít.“

„O žádných přátelích nevíme,“ vzal si slovo zpět pan Jan. „Jak jsme již řekli, Velen se s nikým nestýkal, pokud vím, jediný člověk, o kterém občas mluvil, byl otec Benedikt od svatého Mikuláše.“

„To je kostel v Nymburce?“ ubezpečoval se Tadeáš.

„Ano, to je přesně on. Velen tam jezdil často, možná až příliš často…,“ zamyslela se paní Markéta a setřela si slzy, které se jí přes veškerý vnitřní boj koulely po tváři.

„Nevidím nic špatného na tom, když je mladý člověk zbožný a víc než o své břicho v šencích dbá o svou duši v kostele!“ zavrčel pan Jan nesouhlasně. Pak se ale i on zarazil. „Je ovšem pravda, že ke svatému Mikuláši jezdil opravdu často a trávil tam celé hodiny. Vlastně i ten den, co zmizel, jel tam…“

„Ptali jste se tam po něm?“ vyzvídal Tadeáš.

„Máš mě snad za hlupáka, pane Tadeáši?“ vyštěkl starý zeman opět bojovně. „Samozřejmě, že jsem se tam po něm ptal. Dokonce jsem našel i pár lidí, kteří mi potvrdili, že tam Velen skutečně byl. Vypadá to, že přijel, vyhledal otce Benedikta a dlouho s ním mluvil. Pak odjel. A od té doby jako by se po něm slehla zem,“ dodal smutně zlomený otec a honem sáhl po poháru s vínem. Vyprázdnil ho jedním dlouhým douškem a obratem ruky si dolil z nádherně tepané konvice, kterou prve sluha postavil do středu stolu.

„Odjel skutečně? Chápej, pane Jane, nechci jakkoli zpochybňovat tvá slova,“ začal Tadeáš honem vysvětlovat, když viděl, jak starý zeman rudne ve tváři. „Jde mi o to, zda se ti podařilo najít někoho, kdo viděl pana Velena od svatého Mikuláše skutečně odjíždět.“

„No, to zrovna ne,“ přiznal pan Jan neochotně. „Mluvil jsem s takovým usmrkancem, co se tam stará o koně. Ten mi řekl, že viděl mého syna přijíždět, postaral se mu o koně, byl prý hodně splavený… Kdy Velen odjel, ale nevěděl. Věděl jen, že v poledne byl jeho hřebec již pryč.“

„Což ovšem vůbec neznamená, že byl pryč i pan Velen,“ prohodil zamyšleně Tadeáš a přejížděl si ukazováčkem pravé ruky po nose od jeho špičky až po kořen a zpět. To dělal vždy, když se potřeboval soustředit nebo nad něčím usilovně přemýšlel.

„Co je to za hloupost?!“ vybuchl pan Jan a prudce vyskočil od stolu. „Copak by kůň odešel sám? A i kdyby se tak stalo, jako že je to zcela vyloučené, vrátil by se přece sem! Je jasné, že na něm Velen někam odjel a tvým úkolem je zjistit kam a přivést ho zpět!“ To tam bylo uctivé oslovování.

„To, že je kůň pryč, nemusí nutně znamenat, že na něm odjel pan Velen nebo že utekl. Také ho mohl někdo odvést právě proto, aby to vypadalo, že mladý pán odjel!“ řekl Tadeáš pevně.

„Falešná stopa!“ sevřel pan Jan ruce v pěst a vztekle se hryzl do rtu. Jak je možné, že ho to samotného nenapadlo?

„Myslím, že bych si měl s otcem Benediktem co nejdříve promluvit,“ prohlásil Tadeáš a chystal se vstát.

„Zítra ráno tě k němu doprovodí některý z našich sluhů,“ řekla paní Markéta.

„Neměli bychom ztrácet čas, pojedu hned…“

„Pak pojedeš zbytečně.“

„Jak to?“ nechápal Tadeáš. Bylo sice již pozdě, byl si ale jist, že kněz ho v takto naléhavé záležitosti přijme i v tak pokročilou hodinu.

„Kdybys byl místní, pane Tadeáši, věděl bys, že každou první středu v měsíci, což je zrovna dnes, tráví otec Benedikt na modlitbách. Po poslední mši odjíždí a vrací se až s prvními slunečními paprsky nového dne. Nikdo neví, kam jezdí, není žádná naděje, že bys ho tuto noc zastihl,“ vysvětlovala paní Markéta trpělivě.

Tadeáš se nespokojeně ošil, taková zbytečná ztráta času! Na druhou stranu musel ale sám sobě přiznat, že je rád, že se nemusí nikam trmácet. Byl ubitý dlouhou cestou, stejně jako cítil, jak mu silné víno stoupá do hlavy. Nenápadně se podíval po Vítkovi; držel se sice statečně, ale i tak na něm bylo znát, že na tom není o nic líp než jeho pán. Dokonce i pan Jan hlasitě zívl.

„Dovol, pane Tadeáši, abych tě nechal odvést do tvé jizby,“ řekl, čímž vlastně prohlásil, že rozhovor skončil.

Paní Markéta si tiše odkašlala ve snaze zakrýt rozpaky, které v ní její manžel svou neomaleností vyvolal.

„Bude mi potěšením doprovodit tě, pane Tadeáši. Stejně jako nám bude ctí, pokud po dobu svého pobytu zde přijmeš naše pozvání a budeš hostem na naší skromné tvrzi. Bohužel, jak sám jistě víš, nemáme místností nazbyt a pro tvého panoše…“

„To je samozřejmé, urozená paní,“ uklonil se Tadeáš dvorně.

„V čeledníku je místa dost a…“

„S mým panošem si nedělej starosti, paní. Vyspí se v jedné komnatě se mnou,“ skočil jí Tadeáš opět do řeči. Paní Markéta jen udiveně zamrkala a přeskočila pohledem z Tadeáše na Vítka a zpět. „Jak si přeješ,“ dodala pak. Vstala a vykročila ke dveřím. „Prosím, následujte mě.“

Tadeáš vstal a lehce zavrávoral, po dlouhém sezení se mu zamotala hlava. Rychle ale našel ztracenou rovnováhu a již pevným krokem vyrazil za svou průvodkyní. Vítek se mu držel takříkajíc za patami.

Paní Markéta je vedla po bytelném dřevěném schodišti do druhého patra, kde byly obytné místnosti. Tadeáš těžce dupal po masivních schodech a polohlasně proklínal druhý pohár vína, který neuváženě vypil. Ač urozený, nebyl zvyklý příliš pít. Na Příhrazech si víno ředil vodou, čisté pil jen zcela výjimečně. Po jisté neblahé zkušenosti se zuby nehty bránil tomu, aby se ještě někdy v životě opil.

Vítek na tom byl podobně jako jeho pán. Opil se jen jednou v životě a zcela mu to stačilo, velitel hradní posádky Jozífek si ho kvůli tomu často dobíral. V dobrém se mu smál, že každý pořádný chlap se musí jednou za čas zlít do němoty, jinak že to žádný chlap ani není. Sám toto tvrzení dodržoval. Ovšem vždy tak, aby o tom panstvo nevědělo. Vítek jeho svodům srdnatě odolával, on si nic takového nemyslel, navíc ho v jeho odhodlání nepřehánět to s vínem utvrzoval i sám Tadeáš. Ani on neviděl rád, když se někdo z hradu zpil tak říkajíc pod obraz Boží.