Michael Robotham 

Když byla hodná 

Originální název: When She Was Good 

Vydáno u Sphere, Londýn 2020 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Bookwrite Pty 2020 

The moral right of the author has been asserted. 

All characters and events in this publication, other than those clearly in the public domain, are fictious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental. 

All rights reserved. 

Translation © Martina Williams Buchlová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0527-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-0528-7 (mobi)

Mým sourozencům: Jane, Johnovi a Andrewovi 

Byla jedna holčička 

a té do čelíčka 

padaly vlásky jak hvězdný prach.

Když byla hodná, 

byla moc moc hodná, 

ale když zlobila, tak z ní šel strach.

HENRY WADSWORTH LONGFELLOW (1807–1882) 

Nikdo si pravdy neváží víc než lhář.

ALBÁNSKÉ PŘÍSLOVÍ

1 
CYRUS 

Květen 2020 

Konec jara. Chladné ráno. Z mlhy se vynoří dřevěná loďka, s každým záběrem vesel poskočí dopředu. Hladina ve vnitřním přístavišti je hladká jako zrcadlo, takže je na ní vidět každá z drobných vlnek, které se v soustředných kruzích rozbíhají po vodě, natahují se a rozbíjejí o příď loďky.

Člun pluje kolem šedé kamenné zdi, kolem rybářských traulerů a jachet, až dorazí k úzké oblázkové pláži. Jeho jediný cestující vyskočí a táhne plavidlo po kamenech výš, kde se loďka opilecky sveze na bok a se vstupem na suchou zemi ztratí veškerou ladnost.

Postava si odhrne z hlavy kapuci zimní bundy a zpod ní se vyřítí záplava vlasů. Sytě zrzavých. V barvě ohně. V barvě východu slunce. Sejme si ze zápěstí gumičku a spojí si kštici do culíku, který jí spadá na záda.

Okno v pokoji mám zamlžené od dechu. Přetáhnu si rukáv přes zápěstí a otřu jím čtvercovou skleněnou tabulku, abych měl lepší výhled. Konečně je tady. Čekám na ni šest dní. Prošel jsem turistické stezky, navštívil maják a vyčerpal nabídku jídelního lístku v místní restauraci O’Neill’s. Přečetl jsem ranní noviny a tři zlevněné romány a vyslechl si životní příběhy místních opilců. Hlavně rybářů s tak sukovitými klouby na rukou, že vypadaly jako kusy zázvoru, a s očima, které mžourají, i když zrovna nesvítí slunce.

Postava se znovu sehne nad loďkou, odhrne plachtu a odhalí tak umělohmotné bedny a kartonové krabice. Na tenhle zásobovací výlet vyráží každé dva týdny. S rukama plnýma beden vystoupá po schodech z pláže a přejde dlažební kostky. Dívám se, jak prochází promenádou kolem zabedněných stánků a obchůdků pro turisty k malému supermarketu, kde se ještě svítí. Překročí svázaný balík novin a zaklepe na dveře. Muž ve středním věku s červeným nosem a ošlehanými tvářemi vytáhne roletu a pokývne na pozdrav. Otočí západkou zámku, rozhlédne se po ulici na obě strany a potom na ni mávne, aby vstoupila. Třeba hledal mě, ví, že tu čekám. Rychle na sebe natáhnu džíny a mikinu, obuju vysoké boty a sejdu po schodišti k vedlejšímu vchodu hostince. Venkovní vzduch je cítit kouřem a vysychajícími mořskými řasami. Kopce na obzoru jsou v místě, kde Bůh otevřel dveře do pece, aby prohrabal uhlíky na další den, lemované oranžovou barvou. Zvonek na kovovém rameni zazvoní. Prodavač i žena se na mě otočí. Oba drží stejné hrníčky, z kterých stoupá pára. Žena ztuhne, jako by se chystala dát na útěk, ale zatím zůstává na místě. Vypadá jinak než na fotografiích. Menší. Má tvář ošlehanou větrem, mozolnaté ruce a nehet na levém palci celý černý, někde si ho skřípla.

„Sacha Hopewellová?“ zeptám se.

Strčí ruku do kapsy bundy. Na okamžik mě napadne, že by mohla sahat po zbrani. Rybářském nožíku nebo plechovce s pepřovým sprejem.

„Jmenuju se Cyrus Haven. Jsem psycholog. Psal jsem vám.“

„To je on,“ řekne prodavač. „Ten, jak se na tebe ptal. Mám na něj poslat Roddyho?“

Nevím, jestli je Roddy pes, nebo člověk.

Sacha se protáhne kolem mě, začne si z regálů vybírat zboží a nakládat ho na vozík. Pytlíky s moukou a rýží, konzervy se zeleninou a nakládaným ovocem. Sleduju ji uličkou. Jahodová marmeláda. Trvanlivé mléko. Arašídové máslo.

„Před sedmi lety jste našla v domě v severním Londýně dítě. Schovávala se v tajném pokoji.“

„S někým si mě pletete,“ odpoví prudce. Vytáhnu z bundy fotografii. „Tohle jste vy.“

Letmo se na obrázek zadívá a dál si nakládá zboží. Na obrázku je za mlada jako zvláštní konstábl, oblečená v černých legínách a tmavém tričku. Nese do dveří nemocnice špinavé, zanedbané dítě. Tvář dívky zakrývá bujná hříva zacuchaných vlasů a tiskne se k Sache jako koala ke stromu.

Vylovím z kapsy další fotku.

„Takhle vypadá teď.“

Sacha se zarazí. Nedokáže se na obrázek nepodívat. Chce vědět, jaký člověk z ní teď je. Z Andělské tváře. Dívky v tajné komnatě. Tehdy byla ještě dítě, dnes už je z ní teenager. Na fotce sedí na betonové lavici v potrhaných džínách a vytahaném svetru s dírou na lokti. Vlasy má delší a odbarvené na blond. Do fotoaparátu se spíš mračí, než usmívá.

„Mám jich víc,“ řeknu.

Sacha se odvrátí, natáhne se za mě a vezme si z police krabici s těstovinami.

„Jmenuje se Evie Cormacová. Žije v dětském domově s ostrahou.“

Sevře vozík a pokračuje uličkou.

„Za to, že vám to říkám, bych mohl jít do vězení. Na ten případ se vztahuje paragraf 39, který komukoli zakazuje odhalit její totožnost a místo pobytu nebo ji fotografovat.“

Zastoupím jí cestu. Obejde mě. Sladím s ní krok. Jako bychom v uličce tančili.

„Evie o tom, co se jí v tom domě stalo, nikdy nemluvila. Proto jsem tady. Chci si poslechnout váš příběh.“

Sacha se protlačí kolem mě. „Přečtěte si policejní zprávu.“

„Potřebuju víc.“

Dorazila k oddělení s chlazeným zbožím, otevře posuvné dveře mrazáku a začne se v něm přehrabovat.

„Jak jste mě našel?“ zeptá se.

„Snadné to nebylo.“

„Pomohli vám moji rodiče?“

„Mají o vás starosti.“

„Ohrozil jste je.“

„Jak?“

Sacha neodpoví. Zaparkuje vozík u pokladny a dojde si pro další. Muž s červeným nosem už u pultu nestojí, ale slyším jeho kroky v patře nad námi.

„Nemůžete pořád utíkat,“ řeknu.

„Kdo říká, že utíkám?“

„Ukrýváte se. Já se snažím pomoct.“

„To nedokážete.“

„Tak mi dovolte pomoct Evie. Ona je jiná. Výjimečná.“ Boty na schodech. Ve dveřích v zadní části supermarketu se objeví jiný muž. Mladší. Silnější. S holým hrudníkem. Má na sobě tepláky posazené tak proklatě nízko na bocích, že mu z nich vykukuje stydké ochlupení. To musí být Roddy.

„To je on,“ řekne muž s červeným nosem. „Už tejden tu ve vesnici čmuchá.“

Roddy sáhne pod pult a vytáhne harpunomet s polyamidovou rukojetí a harpunou z nerezové oceli. Skoro mě to rozesměje, ta zbraň v téhle situaci působí tak zbytečně a nepatřičně.

Roddy se zamračí. „Otravuje tě, Sacho?“

„Tohle zvládnu,“ odvětí.

Roddy si harpunomet opře o rameno jako voják při přehlídce.

„Tvůj bejvalej?“

„Ne.“

„Mám ho shodit z mola?“

„To nebude nutné.“

Roddy se očividně do Sachy zakoukal. Štěněcí láska.

Nemá na ni.

„Pozvu vás na snídani,“ řeknu.

„Snídani si zvládnu zaplatit sama,“ odpoví.

„Já vím. Nemyslel jsem… Dejte mi půl hodiny. Dovolte mi vás přesvědčit.“

Vezme si z police zubní pastu a ústní vodu. „Když vám řeknu, co se stalo, necháte mě být?“

„Ano.“

„Žádný telefonáty. Žádný dopisy. Žádný návštěvy. A mou rodinu necháte na pokoji.“

„Dobře.“

Sacha nechá nákup v supermarketu a prodavači řekne, že se za chvíli vrátí.

„Mám jít s tebou?“ zeptá se Roddy a škrábe se přitom u pupíku.

„Ne. To je dobrý.“

Kavárna je vedle pošty, v té samé nízké kamenné budově s výhledem na most a ústí řeky. Stolky a židle stojí na chodníku pod pruhovanou markýzou lemovanou bílými světélky. Jídelní lístek je ručně psaný křídou na tabuli.

Žena v zástěře sundává židle ze stolů a otírá je.

„Kuchyně otevírá až v sedm,“ řekne s cornwallským přízvukem. „Můžu vám uvařit čaj.“

„Díky,“ odvětí Sacha a vybere si dlouhou čalouněnou lavici čelem ke vchodu, kde má výhled na chodník i parkoviště. Zvyk je železná košile.

„Jsem tu sám,“ řeknu.

Mlčky mě pozoruje, sedí s koleny u sebe a rukama na klíně.

„Je to pěkná vesnička,“ řeknu a přelétnu pohledem po rybářských lodích a jachtách. Na vrcholky stěžňů zrovna začalo dopadat světlo vycházejícího slunce. „Jak dlouho už tu bydlíte?“

„To není relevantní,“ odpoví a strčí ruku do kapsy, kde nahmatá malou tubičku balzámu na rty, který hned použije.

„Ukažte mi ty fotky.“

Vytáhnu další čtyři obrázky a posunu je po stole směrem k ní. Je na nich Evie tak, jak vypadá teď, v necelých osmnácti letech.

„Často si barví vlasy,“ vysvětlím. „Na různé barvy.“

„Její oči se nezměnily,“ řekne Sacha a přejíždí palcem po Evieně tváři, jako by obkreslovala její obrys.

„V létě jí vyskakují pihy,“ řeknu. „Nesnáší je.“

„Za ty řasy bych vraždila.“

Sacha si fotografie přerovnává vedle sebe, mění pořadí, jak se jí zlíbí. „Našli její rodiče?“

„Ne.“

„A co DNA? Databáze pohřešovaných osob?“

„Prohledali celý svět.“

„Co se s ní stalo?“

„Dostala se do poručnictví soudu a přiřadili jí nové jméno, protože to staré nikdo neznal.“

„Byla jsem si tak jistá, že se o ni někdo přihlásí.“

„Proto jsem tady. Doufám, že vám Evie třeba něco řekla – nebo naznačila.“

„Plýtváte časem.“

„Ale vy jste ji našla.“

„A to je všechno.“

Následuje ještě delší ticho. Sacha si strčí ruce do kapes, aby je zklidnila.

„Kolik toho víte?“ zeptá se.

„Četl jsem vaši zprávu. Má dvě stránky.“

Otevřou se dveře od kuchyně a přinesou nám dvě konvičky s čajem. Sacha otevře pokličku na malém pantu a zahýbá čajovým sáčkem nahoru a dolů.

„Byl jste u toho domu?“ zeptá se.

„Ano.“

„A četl jste policejní zprávu?“ Přikývnu.

Sacha si nalije čaj do hrnečku.

„Terryho Bolanda našli v první ložnici v patře. Byl přivázaný k židli. S roubíkem. Umučili ho. Do uší mu kapali kyselinu. Spálili mu oční víčka.“ Otřese se. „Bylo to největší vyšetřování vraždy v severním Londýně za několik let. Já pracovala na policejní stanici v Barnetu jako zvláštní konstábl. Vyšetřovací místnost byla v prvním patře.

Boland už byl dva měsíce po smrti, proto jim tak dlouho trvalo, než tělo identifikovali. Zveřejnili náčrtek jeho tváře a jeho exmanželka se ozvala na tísňovou linku. Když padlo jeho jméno, všechny to překvapilo, protože byl taková malá ryba – jen o stupínek výš než pouliční zlodějíček, měl za sebou jen napadení a vloupačku. Všichni čekali nějaké napojení na gangy.“

„Byla jste do toho vyšetřování nějak zapojená?“

„Proboha, to ne. Zvláštní konstábl je taková holka pro všechno, dělá to, co nikdo nechce, a komunitní spojku. Míjela jsem detektivy z vražd na schodech nebo slýchala, o čem se baví v hospodě. Když neměli žádná nová vodítka, začali přicházet s tím, že Boland byl drogový dealer, co podrazil někoho, koho neměl. Místní si mohli oddechnout, protože to byli jen zločinci, co se vraždili navzájem.“

„Co jste si myslela vy?“

„Za to, abych myslela, mi neplatili.“

„Proč vás do toho domu, kde k té vraždě došlo, poslali?“

„Ne do toho domu – na tu ulici. Sousedi si stěžovali, že se jim ztrácí věci. Drobnosti z garáží a přístěnků na zahradách. Můj seržant mě tam poslal, abych je vyslechla, v rámci práce s veřejností. Říkal tomu ‚chléb a hry‘: zajistit, aby si masy nestěžovaly.

Vzpomínám si, jak jsem stála přede dveřmi sedmdesát devítky a říkala si, jak obyčejně ten barák vypadá. Zanedbaně. Nemilovaně. Nevypadal jako dům, kde někoho umučili. Okapové potrubí bylo prorezlé a okna potřebovala nabarvit a zahrada byla přerostlá. Přes léto se tam rozrostla vistárie, kroutila se po přední zdi a dělala nad vchodem fialovou záclonu.“

„Máte oko umělce,“ řeknu.

Sacha se na mě poprvé usměje. „To mi jednou řekla učitelka na výtvarce. Prý dokážu prožívat krásu nejen vizuálně, ale i psychicky, vnímám barvu, hloubku a stíny tam, kde ostatní vidí jen dva rozměry.“

„Chtěla jste být malířkou?“

„To je už dávno.“

Vysype si do šálku pytlík cukru. Zamíchá ho.

„Procházela jsem ulicí tam a zpátky, ťukala na dveře, ptala se na ty vloupačky, ale všichni chtěli mluvit jen o té vraždě. Všichni se ptali na to samé: ‚Našli jste už toho vraha? Měli bychom si dělat starosti?‘ Každý měl nějakou teorii, ale nikdo z nich Terryho Bolanda doopravdy neznal. Bydlel v tom domě od února, ale s nikým se neseznámil. Jen jim mával. Venčil psy. Držel se stranou. Lidi víc než Boland zajímali ti psi. Celé ty týdny, co byl nahoře mrtvý, se jeho dva ovčáci vzadu na zahradě trápili hlady. Až na to, že oni nehladověli. Někdo je musel krmit. Lidi říkali, že se za nimi někdo musel vracet, což by znamenalo, že mu na těch psech záleželo víc než na člověku.“

Z kuchyně se znovu vynoří servírka. Tentokrát přinese křídou popsanou tabuli a opře ji o židli.

„Co ty loupeže?“ zeptám se.

„To nejcennější, co se ztratilo, byl kašmírový svetr, kterým jedna žena vystýlala pelech kočce.“

„Co dalšího?“

„Jablka, sušenky, nůžky, cereálie, svíčky, cukrové bonbony, zápalky, časopisy, psí žrádlo, ponožky, hrací karty, lékořicové bonbony… jo a sněžítko s Eiffelovkou. Na to si pamatuju, protože patřilo klukovi, který bydlel naproti přes ulici.“

„Georgeovi.“

„Vy jste s ním mluvil.“ Přikývnu.

Sacha vypadá, že na ni moje příprava udělala dojem.

„George byl jediný, kdo kdy Andělskou tvář viděl. Myslel si, že v patře vidí v okně nějakého chlapce. George mu zamával, ale on mu to neoplatil.“

Sacha si objedná ovesnou kaši s lesními plody, pomerančový džus a další čaj. Já si vyberu anglickou snídani a dvojité espresso.

Už se uvolnila natolik, že si odloží bundu. Všimnu si, jak jí spodní vrstvy oblečení obepínají tělo. Zastrčí si pár uvolněných pramenů vlasů za uši. Snažím se přijít na to, koho mi připomíná. Nějakou herečku. Ne z poslední doby. Katharine Hepburn. Moje máma se ráda dívala na staré filmy.

Sacha pokračuje: „Nikdo ze sousedů nedokázal vysvětlit, jak se ten zloděj dostal dovnitř, ale já jsem měla podezření, že nechali otevřené okno nebo nezamkli dveře. Zavolala jsem seržantovi a nadiktovala mu svůj seznam. Řekl, že to dělají děti a že mám jít domů.“

„Ale vy jste nešla.“

Sacha zakroutí hlavou. Její vlasy jako by zachytávaly světlo. „Vracela jsem se k autu a všimla jsem si dvou malířů pokojů, co zrovna balili dodávku. Renovovali sedmdesát devítku, aby se mohla nabídnout k prodeji. Dala jsem se s tím klukem a jeho šéfem do řeči. Když tam dorazili, ten barák byl prý vzhůru nohama. Díry ve zdech, rozervané potrubí, potrhané koberce. Nejhorší byl ten smrad.

Ten mladý, Toby, říkal, že v domě straší, protože se tam ztrácí věci – přenosné rádio a nedojedený sendvič. Jeho šéf se tomu smál a řekl, že Toby by mohl jíst za reprezentaci a nejspíš zapomněl, že ten sendvič sám snědl. ‚A co ty fleky na stropě?‘ zeptal se Toby. ‚Už jsme tu ložnici v patře vymalovali třikrát a na stropě se pořád dělají ty černý fleky, jako by tam někdo zapaloval svíčky.‘ ‚Protože duchové rádi pořádají seance,‘ žertoval jeho šéf.

Zeptala jsem se jich, jestli bych se tam mohla poohlédnout. Udělali mi prohlídku. Podlahy už byly zbroušené a nalakované, schody taky. Vylezla jsem do patra a procházela se z pokoje do pokoje. Podívala jsem se na strop v koupelně.“ Sacha se otočí a zeptá: „Proč mají lidi dvojitá umyvadla? To si manželé vážně rádi společně čistí zuby?“

„Asi aby se nehádali, kdo nechal otevřenou pastu,“ navrhnu.

Podruhé se usměje.

„Byl pátek odpoledne a malíři se zrovna balili na víkend. Zeptala jsem se jich, jestli si můžu půjčit klíče a chvíli tam zůstat. ‚Je to policejní rozkaz?‘ utahoval si ze mě Toby. 

‚Já rozkazy vydávat tak úplně nesmím,‘ řekla jsem. ‚Je to spíš taková žádost.‘ 

‚Žádný divoký mejdany.‘ 

‚Jsem policistka.‘ 

‚To neznamená, že nemůžete uspořádat divokej mejdan.‘ 

‚To neznáte moje kámoše.‘ Tobyho šéf mi dal klíče a odjeli tou svou dodávkou. Já jsem šla nahoru a bloumala z jedné místnosti do druhé. Vzpomínám si, že jsem přemýšlela, proč by si Terry Boland pronajímal tak veliký dům. Čtyři ložnice v severním Londýně nejsou za hubičku. Zaplatil předem na půl roku, v hotovosti, a nájemní smlouva byla psaná na smyšlené jméno.

Několik hodin jsem seděla na schodech a potom si udělala jakous takous postel v prostěradlech na přikrytí nábytku, aby mi nebyla zima. Kolem půlnoci jsem si začala přát, abych bývala šla domů, nebo abych aspoň měla polštář nebo spacák. Připadala jsem si jako idiot. Kdyby někdo na stanici zjistil, že celou noc hlídkuju v opuštěném domě, byla bych jim pro smích.“

„Co se stalo?“

Sacha pokrčí rameny. „Usnula jsem. Zdálo se mi o Terrym Bolandovi s páskem kolem krku a čela, jak mu kapou do uší kyselinu. Myslíte, že to nejdřív studí – než to začne pálit? Mohl slyšet vlastní křik?“

Sacha se otřese a já si všimnu, že jí na předloktích vyskákala husí kůže.

„Vzpomínám si, jak mě probudilo, když jsem si dávala pěstí do hlavy ve snaze dostat z uší kyselinu. V tu chvíli jsem začala mít pocit, že mě někdo pozoruje.“

„V domě?“

„Jo. Zakřičela jsem. Nikdo mi neodpovídal. Rozsvítila jsem a prohledala dům odshora dolů. Nic se nezměnilo, jen okno nad kuchyňským dřezem mělo uvolněnou západku.“

„A vy jste ho předtím zavřela.“

„Nebyla jsem si úplně jistá.“

Přeruší nás servírka s naším jídlem. Sacha fouká na každou lžíci kaše a dívá se, jak si přerovnávám trojúhelníčky toustového chleba tak, aby mi fazole nekontaminovaly vajíčka a žampiony se nedotýkaly slaniny. Je to hotová vojenská operace – šikuju si jídlo na talíři jako generál.

„Kolik vám je, pět?“ zeptá se.

„Nikdy jsem z toho nevyrostl,“ vysvětlím jí rozpačitě.

„Je to obsedantně kompulzivní porucha – mírná forma.“

„Říká se tomu nějak?“

„Brumotactillofobie.“

„To jste si vymyslel.“

„Ne.“

„A co děláte s čínským jídlem?“

„Když je něco smíchané už předem, různé masové směsi nebo těstoviny, nevadí mi to. U snídaně je to jiné.“

„A co se stane, když se vaše fazole dotknou těch vajec? Budete mít prostě smůlu, nebo něco horšího?“

„To nevím.“

„Tak proč to děláte?“

„To bych taky rád věděl.“

Sacha se zatváří zmateně a zasměje se. Uvolňuje se, už si neudržuje takový odstup.

„Co se v tom domě stalo?“ zeptám se.

„Ráno jsem odjela domů, osprchovala se, padla do postele a spala až do odpoledne. Rodiče chtěli vědět, kde jsem přes noc byla. Řekla jsem, že jsem byla na hlídce, a podala jsem to, jako by se jednalo o důležitou policejní práci. Lhala jsem.

Byla sobota a já měla jít večer ven s přáteli. Místo toho jsem vyrazila do supermarketu a nakoupila několik balení dětského zásypu, extra baterky do svítilny, pomerančový džus a obří tabulku čokolády. Kolem půlnoci jsem se vrátila na Hotham Road a tiše odemkla dveře. Měla jsem na sobě oblečení na cvičení – černé legíny, mikinu se zipem a tenisky.

Začala jsem nahoře a rozsypala jsem ten prášek po podlaze, dolů po schodech a v chodbě do kuchyně. Procházela jsem z místnosti do místnosti a pokrývala parkety tenoučkou vrstvou prášku, který při zhasnutém světle vůbec nebyl vidět. Potom jsem dům zase zamkla a vrátila se do auta, kde jsem si zalezla do spacáku, sklopila sedačku a usnula.

Těsně po rozbřesku mě probudil mlékař – to cinkání lahví v bedýnkách. Vrátila jsem se dovnitř a posvítila na podlahu. Byly tam otisky nohou v obou směrech, nahoru po schodech i dolů a v chodbě do kuchyně. Končily u dřezu, pod tím oknem, které jsem našla předchozí noci odemčené. Šla jsem po stopách po schodech nahoru a přes odpočívadlo do hlavní ložnice. Zmizely úplně najednou pod jednou z tyčí na ramínka ve vestavěné skříni. Jako by se někdo vypařil nebo se nechal teleportovat na Enterprise.

Prohlížela jsem si tu skříň, odsouvala ramínka a přejížděla prsty po lištách. Když jsem zaklepala na sádrokarton, znělo to dutě, tak jsem pod okraj panelu zarazila ostří svého kapesního nožíku a zakývala jím ze strany na stranu, pokaždé se pohnul o něco dál. Pořádně jsem se do toho panelu zapřela, ale jako by něco tlačilo proti mně. Nakonec jsem do vzniklé mezery strčila prsty a pořádně zatáhla. Sádrokarton se odsunul a odhalil tak za skříní prostor. Byl asi dva a půl metru dlouhý a metr a půl široký a strop se ke vzdálenější stěně svažoval.

Namířila jsem tam baterku a na podlaze uviděla obaly od jídla, prázdné lahve od vody, časopisy, knihy, hrací karty a sněžítko s Eiffelovkou. ‚Já ti neublížím,‘ řekla jsem. ‚Jsem od policie.‘ Nikdo se neozýval, tak jsem si baterku strčila mezi zuby a na všech čtyřech jsem vlezla otvorem dovnitř.

Ten prostor vypadal prázdně, až na dřevěnou bednu, zaklesnutou mezi podlahou a stropem. Přišourala jsem se blíž a řekla: ‚Neboj se, neublížím ti.‘ Když jsem dorazila k bedně, posvítila jsem dovnitř na hromadu hadrů, která se začala hýbat. Pomalý pohyb přešel v bleskovou šmouhu, která se kolem mě najednou mihla. Natáhla jsem ruku, abych ji za ty hadry zachytila, ty se mi ale rozpadly v ruce. Než jsem stihla nějak zareagovat, to stvoření bylo pryč. Musela jsem prolézt panelem zpátky do ložnice. To už jsem slyšela, jak dole rachotí kliky dveří a malé pěstičky buší do oken. Vyhlédla jsem přes zábradlí a viděla temnou siluetu, jak přebíhá přes chodbu do obývacího pokoje. Sledovala jsem ji a uviděla, jak z krbu koukají nohy, jako by se tudy snažil vyšplhat nahoru čistič komínů. ‚Hej!‘ zavolala jsem a ta osoba se otočila a zavrčela na mě. Nejdřív jsem si myslela, že to je kluk, ale nebyl to kluk, byla to holka. K hrudi si přímo nad srdcem tiskla nůž.

Ten pohled… nikdy na něj nezapomenu. Byla tak bledá, že špinavé šmouhy na jejích tvářích vypadaly jako modřiny, a její řasy a obočí byly tmavé, jako u panenky. Na sobě měla vybledlé džíny s dírou na jednom koleni a vlněný svetr s ledním medvědem na prsou. Myslela jsem si, že jí bude sedm, možná osm, ale klidně i míň. Byla jsem v šoku z toho, jak vypadala, a z toho nože.

Co za dítě vyhrožuje, že se zabije?“

Neodpovím. Sacha má zavřené oči, jako by si tu scénu přehrávala v hlavě.

„‚Neublížím ti,‘ řekla jsem. ‚Jmenuju se Sacha. A ty?‘ Neodpověděla. Když jsem si sáhla do kapsy, přiblížila si hrot nože k hrudi. ‚Ne, nedělej to, prosím,‘ řekla jsem. ‚Nemáš hlad?‘ Vytáhla jsem napůl snědenou čokoládu. Nepohnula se. Kousek jsem odlomila a hodila si ho do úst. ‚Já čokoládu miluju. Je to to jediné, čeho bych se nikdy nedokázala vzdát. Moje máma mě každý rok na masopust nutí vzdát se jedné z mých oblíbených věcí, jako oběť. Vždycky s radostí nabídnu facebook nebo kofein nebo tlachání s kámoškama, ale máma trvá na tom, že to musí být čokoláda. Je opravdu zbožná.‘ Byly jsme tři metry od sebe. Ona se krčila v krbu. Já jsem klečela na zemi. Zeptala jsem se jí, jestli se můžu zvednout, protože mě bolela kolena. Svezla jsem se dozadu a opřela se o zeď. Potom jsem odlomila další kousek čokolády, znovu tabulku zabalila a poslala ji po podlaze směrem k ní. Chvíli jsme na sebe zíraly, potom vysunula pravou nohu a přitáhla si čokoládu blíž k sobě. Roztrhla obal a nacpala si do pusy tolik čokolády najednou, že jsem si myslela, že se udusí.

Měla jsem tolik otázek. Jak dlouho už tam byla? Byla svědkem té vraždy? Skrývala se před ní? Vybavuju si, že jsem udělala znamení kříže a ona to po mně zopakovala. Myslela jsem si, že možná měla katolickou výchovu.“

„To v té složce nebylo,“ řeknu.

„Co?“

„O tom znamení kříže tam není ani zmínka.“

„Copak to je důležité?“

„Je to nová informace.“

Požádám ji, aby pokračovala. Sacha vyhlédne z okna. Slunce už vyšlo a do zátoky se vrací rybářské lodě pronásledované racky jako bílými draky.

„Musely jsme tam sedět přes hodinu. Mluvila jsem jenom já. Řekla jsem jí o tom prášku a o západce na okně v kuchyni. Z ní jsem nedostala vůbec nic. Vytáhla jsem svůj průkaz a ukázala jí ho. Řekla jsem, že dokazuje, že jsem opravdu zvláštní konstábl, což je skoro to samé, jako kdybych byla policista v zácviku. Řekla jsem, že ji ochráním.“

Sacha vzhlédne od prázdné misky. „Víte, co udělala?“ Zakroutím hlavou.

„Upřela na mě takový pohled, který mě uvnitř úplně zdevastoval. Byl tak plný zoufalství, tak beznadějný. Bylo to, jako když hodíte kámen do temné studny a čekáte, až dopadne na dno, ale on nedopadne, jen dál padá. To mě vyděsilo. To a její hlas, skřehotavý a chraplavý. Řekla: ‚Mě neochrání nikdo.‘“

2 
EVIE 

Dva tucty starých dědoušků a modrovlasých roštěnek za zenitem se mačkají u klavíru a prozpěvují cockneyské hospodské odrhovačky, jako by to byla jejich poslední šance. Tleskají a podupávají do rytmu a k tomu vyřvávají refrén:

Kolena výš, kolena výš, neofukujte se, kolena výš, matko Brownová.

Co to vůbec znamená? Třeba paní Brownová nemá spoďáry. Třeba je naostro. To stačí k tomu, abych si malinko ublinkla.

Jedna stará kvočna, zahnědlejší než nakládaná cibule, doskotačí až ke mně a snaží se mě vzít za ruku, abych se k nim připojila. Odtáhnu se, jako by mě mohla nakazit stářím.

Máme být s ostatními z Langford Hall na pravidelné týdenní vycházce, ale místo toho, abychom šli do kina nebo do nákupního centra nebo bruslit na zimák, nás dotáhli na návštěvu za těmihle uprchlíky z rakve sem do domova důchodců.

„Vracíme to tak společnosti,“ řekne Davina, která na nás dnes dohlíží.

„A co jsme jí vzali?“ zeptám se.

„Nic. Prostě jsme hodní na staré lidi.“

„A když říkáš hodní, tak myslíš?“

„Měla by sis s nimi promluvit.“

„A o čem?“

„O čemkoli.“

„O umírání?“

„Nebuď krutá.“

Nakrčím nos. „Co je to za smrad?“

„Já nic necítím.“

„Stomický pytlíky a potpourri. Eau de babička.“ Davina potlačí zahihňání, takže se na mě nemůže pořádně zlobit. Kdybychom byli z internátu, ona by byla něco jako naše pečovatelka. Ale Langford Hall je spíš ústav než internát. Říkají mu dětský domov s ostrahou, protože je plný delikventů, tuláků a pošahanců: řezačů, kousačů, páličů, polykačů pilulek, sociopatů a psychopatů. Sériových vrahů nebo ředitelů společností zítřka.

Ruby je jednou z nich. Strčí do mě loktem a přesune si žvýkačku z jedné tváře do druhé. „Co tu máme dělat?“

„Mluvit s nima.“

„Já nemluvím ani se svou vlastní babičkou.“

„Zeptej se jich na dětství,“ navrhne Davina.

„Když měli za domácí mazlíčky dinosaury,“ řeknu.

Ruby si myslí, že to bylo k smíchu. Je moje nejlepší kámoška v Langford Hall. Moje jediná kámoška. Je jí šestnáct, ale kvůli všem těm piercingům a tomu, že má polovinu hlavy vyholenou, zatímco na druhé má vlasy po ramena, vypadá starší.

„Hej! Koukejte na Nathana,“ řekne.

Na druhé straně místnosti Nathan klečí u jedné stařenky s účesem jako podle hrnce, zatímco ona mu přikládá pletení na ramena, aby si ho přeměřila.

Pianista se pustí do další písně: „Vyvalte sudy, vyvalte sudy piva.“ Všichni se k němu přidají, podupávají do rytmu bolavýma nohama a tleskají vrásčitýma rukama. Pár členů personálu zvedá lidi k tanci. Pohledný ošetřovatel tancuje twist s babičkou, která přesně ví, jak na to. Najednou se přede mnou objeví stařík. Na sobě má plandavý oblek s modrým hedvábným kapesníčkem v náprsní kapse.

„Jak se jmenujete, mladá dámo?“

„Evie.“

„Já jsem Duncan. Nechtěla byste si zatancovat, Evie?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože to neumím.“

„Tančit umí každý. Jen potřebujete správného učitele.“

Ruby mi přiklopí ucho dlaní a zašeptá: „Bacha na jeho ruce.“ Naznačí chmatání.

Vloží se do toho Davina. „Evie si zatančí moc ráda.“

„Ne, nezatančím.“

„Ano, zatančíš.“ Věnuje mi nakvašený pohled, aby mi dala vědět, že nemám na výběr.

Ruby si myslí, že je to vtipné, dokud ji k tanci nevyzve někdo ještě starší ve vytahaných manšestrácích a vázance. Proč staří chlapi nemají zadky? Kam jako mizí?

Ruby ho pošle někam, ale on nereaguje. Potom si v jeho uchu všimnu naslouchátka v tělové barvě.

„Ty chceš červenou kartu?“ zamumlá Davina.

„Jestli mi dá ruku na zadek, praštím ho,“ řekne Ruby a zašklebí se.

Duncan mě zavede do středu místnosti, vezme mou pravou ruku do svojí levé a druhou mi položí kousek nad pas a nechá ji tam.

„Až pohnu pravou nohou dopředu, vy půjdete levou dozadu,“ řekne mi.

Začneme se pohybovat, je to spíš šourání než tanec, protože pořád zírám na jeho nohy a snažím se mu nešlápnout na polobotky. Já na sobě mám svoje neznačková bagančata, a kdybych ho kopla do holeně, mohla bych mu zlomit nohu.

„Teď trochu zrychlíme,“ řekne Duncan.

Malinko mi zatlačí na zápěstí a já se automaticky otočím, jako by mě řídil. V další vteřině pustí můj pas a já se mu protáčím pod paží. Jak to udělal?

„Fakt vám to jde,“ řeknu.

„Už to dělám dlouho.“

Pořád se mi dívá přes rameno a usmívá se. Když se tam příště otočím, uvidím starou paní na vozíčku, která má slzy v očích.

„Kdo je to?“

„Moje manželka, June.“

„Proč netančíte s ní?“

„Ona už nemůže.“ Zamává na ni. Ona mu zamávání oplatí.

„Dřív jsme chodili tančit pořád. Jak ta se uměla pohybovat. Tak jsme se seznámili – v taneční síni Barrowland v Glasgow. Byla sobota večer. Já si dal v hospodě naproti přes ulici pár piv na kuráž, abych se odhodlal někoho požádat o tanec. Děvčata na sobě měla krásné šaty a punčochy se švy. Tenkrát platilo, že čím větší vlasy, tím lepší. My kluci nosili buď krátké účesy, nebo střapaté ofiny. Já na sobě měl mohérové sako na tři knoflíky a propínací košili se stojáčkem. A boty jsem měl tak naleštěné, že jsem se bál, aby si holky nemyslely, že se jim chci koukat pod sukně.“ Upře na mě ostýchavý pohled. „V Glasgow se lidi oblékali do správných šatů, i kdyby neměli mít na jídlo.“

Duncan by klidně mohl mluvit cizí řečí, ale většinu jeho vyprávění pobírám.

„Kluci stáli podél jedné zdi a holky naproti. Mezi námi bylo území nikoho, kde se umíralo, pokud jste požádali o tanec špatnou holku, protože zpátky na naši stranu to byla dlouhá, osamělá štreka.

June už jsem viděl dřív, ale ještě nikdy jsem v sobě nesebral dost odvahy na to, abych ji požádal o tanec. Byla tam ze všech nejkrásnější. Oslnivá. Pro mě je taková pořád.“ Zadívám se na June a nedokážu si to tak docela představit.

„Všechny její kamarádky už tancovaly, ale June byla sama, opírala se o zeď s jednou nohou pokrčenou. Dívala se do zrcátka od pudřenky a já si řekl: ‚Teď, nebo nikdy.‘ Tak jsem přešel území nikoho a zastavil se přímo před ní. ‚Tančíš?‘ zeptal jsem se. ‚Žádáš?‘ odpověděla. ‚Jo, žádám.‘ ‚Jo, tak to tančím.‘ A tehdy se to stalo.“

„Co se stalo?“

„Zamilovali jsme se.“

Chce se mi si uštěpačně odfrknout, ale neudělám to.

„Protancovali jsme celou noc a o dva měsíce později jsem požádal o její ruku. Tak se to tehdy dělalo – musel jsem požádat jejího otce o svolení, než jsem požádal ji. Řekl, že smím, tak jsem šel za June a zeptal se: ‚Provdáš se za mě?‘ ‚Žádáš?‘ zeptala se. ‚Jo, žádám.‘ ‚Jo, tak to přijímám.‘ A v září budeme manželé padesát osm let.“

Písnička dohrála. Duncan mě pustí a pokloní se, jednu dlaň si položí na břicho a druhou za záda.

„Pojďte se seznámit s June,“ řekne. „Budete se jí líbit.“

„Proč?“

„Hodně se podobáte jí, když byla ve vašem věku.“

Ustoupí a nechá mě jít první. Přistoupím ke staré paní na vozíčku. Usměje se a natáhne ke mně levou ruku, která je na omak jako pomuchlaný papír. Nepustí mě.

„Tohle je Evie,“ řekne Duncan. „Vyprávěl jsem jí, jak ráda tancuješ.“

June neodpoví.

„Co je s ní?“ zašeptám.

„Loni měla mrtvici. Je ochrnutá na polovinu těla a nemůže pořádně mluvit. Já jí rozumím, ale nikdo jiný ne.“ June otočí moji dlaň, jako by mi chtěla číst z ruky. Přejíždí prsty po mojí hladké kůži, dokud ji něco nerozptýlí.

Prohlíží si svou levou ruku. V očích se jí objeví slzy.

„Udělala jsem něco špatně?“

„Ne, to není vámi,“ řekne Duncan. „Nemůže najít svůj zásnubní prsten. Hledali jsme ho všude.“

„Jak ho ztratila?“

„To je právě ono. Nikdy si ho nesundává.“

„Třeba jí sklouzl.“

„Ne, prst má celý zarudlý a nateklý. Vidíte?“

Pořádně se podívám na Junin prst. Na hřbet ruky mi skápne jedna z jejích slz. Snažím se odolat nutkání ji otřít.

„Můžu vám pomoct hledat,“ řeknu.

Ta slova ze mě vylétnou, než je stihnu zastavit. Proč se vůbec nabízím? Podívám se přes místnost na Nathana, Ruby a Davinu, kteří se usadili ke stolu prostřenému na odpolední svačinu. Ládují se jako tlusťoši na srazu cukrářů.

Za minutu už jsem v chodbě v patách Duncanovi, který tlačí June zpátky do jejího pokoje. Mluví k ní, jako by spolu konverzovali, ale je to jen jednosměrný rozhovor.

„Od té doby, co June měla tu mrtvici, je v oddělení s vyšší péčí,“ vysvětluje. „Předtím jsme bydleli spolu v jednom pokoji, ale teď je sama.“

V Junině pokoji je jednolůžko, skříň a komoda, na zdech visí jen televize a panel s nouzovými tlačítky.

Začnu se rozhlížet po těch nejčastějších místech, zalezu pod postel a nalepím si tak na mikinu prach. Zatřesu jejími botami, promačkám polštáře a přejedu prsty po okraji matrace u zdi.

„Co jste provedla, že vám nakázali veřejnou službu?“ zeptá se Duncan.

„Nemá to být za trest,“ řeknu. „Vracíme tím něco společnosti.“

„Něco jste provést musela.“

Řekla jsem svojí sociální pracovnici, že je to tlustá pizda, ale to vám tu povídat nebudu.

„Jak dlouho už jste v pěstounské péči?“ zeptá se.

„Sedm let.“

„Kde máte rodiče?“

„Umřeli.“

„Proč si vás nikdo neadoptoval?“

„To si tu hrajeme na otázky?“

Ve dveřích se objeví člen personálu a chce vědět, co tu dělám. Jmenuje se Lyle a má obličej jako kouli těsta na pizzu s olivami místo očí a ančovičkami místo obočí.

„June ztratila svůj zásnubní prsten,“ vysvětluje Duncan. „Nikdy si ho nesundává. Evie nám pomáhá ho hledat.“

„Nemá tu co dělat,“ řekne Lyle.

„Jen se nám snaží pomoct,“ odpoví Duncan.

„Myslím, že ho někdo ukradl,“ řeknu. „Podívejte na její prst. Je celý pohmožděný.“

„Možná jsi ho ukradla ty,“ řekne Lyle, vkročí do pokoje a zatarasí tak dveře. Chce mě zastrašit. „Třeba jsi sem i proto přišla – abys okrádala staré lidi.“

To, jak používá svou rozložitou postavu k tomu, aby mi nahnal strach, mě nějak přivede na myšlenku, že se až moc snaží svalit vinu na někoho jiného.

„Vzal jste ten zásnubní prsten vy?“ zeptám se a snažím se, aby to znělo jako nevinná otázka, jako bych se ptala na počasí nebo na cenu vajec.

Mluví vůbec někdo někdy o ceně vajec?

Lyle vybuchne. „Co si to dovoluješ? Měl bych zavolat policajty a nechat tě zatknout!“

V tu chvíli zahlédnu něco v jeho tváři – ten stín, odstín, poznávací znamení… Občas cítím v puse chuť kovu, jako kdybych cucala lžičku od čaje nebo se kousla do jazyku. Ale většinou je to jejich tik v koutku úst nebo pulzující žíla v čele nebo se jim něco mihne v očích.

„Lžete,“ řeknu. „Prodal jste ho?“

„Běž do prdele!“

„Nebo ho ještě máte?“

„Vypadni.“

Lyle mi strčí palcem do hrudi a přiměje mě tak udělat krok dozadu. Přistoupím k němu a vzdorovitě zvednu bradu, připravená na ránu. Duncan koktá a prosí všechny, aby se uklidnili. June visí z nosu nudlová bublina.

Lyle mě popadne za předloktí a zaryje mi prsty do kůže. Přiblíží hlavu k mému pravému uchu a zašeptá:

„Zavři klapačku.“

Snese se rudá mlha, zúží mi zorné pole a obarví celý svět. Vezmu Lylea za zápěstí a zakroutím jím dozadu. Předkloní se, a když se moje koleno zdvihne a setká se s jeho tváří, překvapeně zaúpí. Chrupavka křupne a on si přitiskne ruce k nosu, mezi prsty mu protéká krev.

Projdu kolem něj a vydám se chodbou ke společenské místnosti, kde má Davina v půli cesty k ústům kus ovocného dortu. Drobky ve výstřihu.

„Asi bys měla zavolat policii,“ řeknu.

„Proč?“

„Bude lepší, když to uděláme jako první.“

3 
CYRUS 

Nádobí od snídaně už je odnesené a vystřídaly se tu pravidelné vlny návštěvníků: ranní ptáčata, pejskaři, prodavači, mámy, které odvezly děti do školy, mateřské skupinky, pletařské kroužky a gentlemani v důchodu v tweedových sakách.

Sacha Hopewellová se opře do opěradla lavice a protáhne si ramena, potom se zadívá na hodiny na zdi.

„Jaká je Evie?“

„Je jako přírodní síla. Narušená. Geniální. Naštvaná. Osamělá.“

„Máte ji rád?“

„Ano.“

„Je šťastná?“

„Někdy,“ řeknu, překvapený její otázkou. Štěstí není pocit, který bych si s Evie spojoval, k životu přistupuje jako k soutěži a každé ráno, kdy se probudí, je takové malé vítězství.

Sacha má ještě další otázky, ale každému z nás jde o něco jiného. Já se chci dozvědět o Andělské tváři, zdivočelém dítěti se zavšivenými vlasy a popáleninami od cigaret na kůži. Sacha chce slyšet o současné Evie, co se s ní stalo a čím by chtěla být.

Povím jí o pátrání po její rodině, o testech DNA, snaze určit její věk vyšetřením kostí pomocí radioaktivních izotopů, o celosvětové propagační kampani a nesčetných rozhovorech se sociálními pracovníky a psychology.

„Andělská tvář se neshodovala s žádnou pohřešovanou osobou, o které bychom věděli, a odmítla komukoli říct svoje pravé jméno nebo věk. Proto se do toho zapojily soudy.“

„Vzpomínám si, jak dostala tu přezdívku Andělská tvář,“ řekne Sacha. „Jedna ze sester v nemocnici jí otírala špínu z obličeje a řekla: ‚Ty máš tvář anděla.‘ A už jí to zůstalo. Všechny sestry se do ní zamilovaly, i když skoro nemluvila. Ozvala se, když něco chtěla – jídlo nebo vodu nebo jít na záchod. Nebo se ptala na ty psy.“

„Díky ní přežili.“

„Je zázrak, že ji neroztrhali.“

„Vždyť ji znali.“

Sacha si pohrává s nití, která jí čouhá z mikiny.

„O čem ještě mluvila?“ zeptám se.

„O ničem důležitém. Pořád jsem vymýšlela nové hry, snažila jsem se uhodnout její pravé jméno nebo ji nějak přimět k tomu, aby mi ho řekla. Ona mě naučila svoje vlastní hry. Jedné z nich říkala ‚Oheň a voda‘, bylo to jako naše ‚Přihořívá, hoří‘.“

„To v její složce nebylo.“

„Asi to nebylo důležité.“

Sachu rozesměje jiná vzpomínka. „Přinutila nás tancovat – sestřičky a mě. Musely jsme se postavit do zástupu a chytit se za kyčle člověka před sebou. Nejdřív jsme potřásali pravou nohou do strany, potom levou, potom se skákalo dozadu a dopředu. Říkala tomu tučňáčí tanec. Bylo to k popukání.“

„Viděli to někdy její psychologové?“

„Asi ne. Proč?“

Chystám se odpovědět, když se rozpípá můj pager.

„To je dost retro,“ řekne Sacha, když si tu malou černou krabičku odepnu od opasku a přečtu si zprávu na malém displeji.

Potřebujeme tě.

Okamžik nato dorazí druhá zpráva.

Je to naléhavé.

Sacha mě zvědavě pozoruje. „Vy nemáte telefon.“

„Ne.“

„Můžu se zeptat proč?“

„Součást mojí práce jako psychologa je naslouchat lidem a něco se od nich dozvědět. Na to esemeska nebo tweet nestačí. Musí to být tváří v tvář.“

„Nepřipadá mi to moc profesionální.“

„Mám pager. Spojí se se mnou. Já jim zavolám.“ Sacha si pro sebe zabručí a já nevím, jestli mi věří. Znovu se zadívám na svůj pager. „Musím si zavolat.“

„Blíží se odliv.“

„Za dvě minuty se vrátím. Počkejte, prosím.“

Nejbližší telefonní budka je před poštou. Zvedne to detektiv Lenny Parvelová. Je venku. Slyším dieselové motory a couvající náklaďák.

„Kde jsi?“ zeptá se.

„Cornwall.“

„A máš po dovolené.“

„Já tu nejsem na dovolené,“ řeknu otráveně, čemuž se Lenny uchechtne.

„Je to jeden z nás,“ vysvětlí. „Bývalý detektiv. Vypadá to na sebevraždu. Chci mít jistotu.“

„Kde?“

Dá mi adresu v Tameside.

„To není tvůj rajón.“

„Převeleli mě do zvláštního útvaru v East Midlands.“

„Na plný úvazek?“

„Na blízkou budoucnost.“

„Bude mi to tam trvat pět hodin.“

„Počkám.“

Moje účast není něco, o čem by se dalo diskutovat. To poslední dobou dělám – pronásleduju smrt jako pohřebák nebo jako mouchy, co kladou vajíčka do hnijícího masa. Když jsem se rozhodl živit jako forenzní psycholog, myslel jsem si, že svou kariéru strávím tím, že se budu snažit vrahy studovat, ne je dopadnout.

Naproti přes ulici si zelinář na chodníku rozestavuje bedýnky s ovocem a zeleninou. Mrkve. Brambory. Cukety. Sacha odešla z kavárny a ukládá si do hnědého sáčku jablka. Sejdu se s ní, když platí.

„Nechtěla byste se s Evie sejít?“ zeptám se. Zvedne jedno obočí. „To se smí?“

„Má povolené návštěvy.“

Nabídka se zvažuje. Sachina vrozená zvědavost chce odpovědět kladně, ale je obezřetná.

„Proč jste tady?“ zeptá se a zabodává do mě pohled, který by vyděsil i toho nejzapálenějšího nápadníka.

„Četl jste Eviinu složku. Zpovídali ji doktoři, právníci, psychologové a terapeuti. S nikým z nich nemluvila. Proč by mluvila se mnou?“

„Zachránila jste ji.“

Sacha přezíravě mávne rukou.

„Je to moje práce. Pomáhám lidem vzpamatovat se z traumat,“ vysvětluju.

„A ona je traumatizovaná?“

„Ano. Otázka je: vy ne?“

Její tvář zpřísní. „Já vaši pomoc nepotřebuju.“

„Před něčím utíkáte.“

„Před lidmi jako vy!“ zamumlá naštvaně, odvrátí se ode mě a vydá se na druhý konec pěší zóny. Rozběhnu se za ní.

„Myslím to vážně. Jedu zpátky do Nottinghamu. Budu rád, když pojedete se mnou.“

Sacha neodpoví, ale na jeden prchavý okamžik zahlédnu její zranitelnost. Radost, která v jejím nitru kdysi přebývala, je pryč. Sacha se odřízla od rodiny ve snaze zapomenout, co se stalo, ale já ty vzpomínky přivedl zpátky a ony ji zaplavily jako povodeň.

Vrátím se do hostince, sbalím se a zaplatím. Dole na baru už vysedává hrstka zatvrzelých celodenních pijáků, kteří se s tichou rozhodností nalévají, a každý z nich přidává k mlčícímu celku svoje malé nakvašené ticho. Přejdu parkoviště a odemknu svůj vybledlý červený fiat. Hodím tašku na zadní sedadlo. Motor napoprvé nenaskočí. Párkrát zapumpuju s plynem a zkusím to znovu, poslouchám, jak motor vrčí, zapálí se, zakucká a znovu se rozhučí, potom konečně nastartuje.

S námahou zařadím rychlost, vycouvám z parkovacího místa a zatočím k výjezdu. Už jsem skoro u závory, když uvidím Sachu. Je ve své loďce, ohýbá se nad vesly dopředu a dozadu, objíždí vlnolam. Zásoby má přikryté plachtou a vlasy schované pod kapucí bundy.

Nejsem zklamaný. Ulevilo se mi. Prozatím je v bezpečí a já vím, kde ji najít.

4 
EVIE 

„Musíš si něco obléct, Evie. Nemůžou tě vyslechnout, když budeš nahá.“

„Přesně.“

Caroline Fairfaxová je moje advokátka a moje nahota jí není příjemná. Nemyslím, že je prudérní nebo na holky, ale prostě patří k tomu typu lidí, co vždycky jedou podle pravidel a za celý život neudělají jedinou vzpurnou věc. Ve škole tutově seděla na všech hodinách v první lavici, kolena u sebe, uniformu dokonale upravenou, ruku připravenou, aby mohla vystřelit vzhůru. Teď je jí něco přes třicet, nedávno se vdala, má na sobě tmavé kalhoty a sako. Praktická. Věcná. Nudná.

Policajti mi vzali tkaničky a kožený pásek, tak jsem to vzala ještě o krok dál a svlékla si všechno kromě kalhotek (jsou čisté). Sedím na betonové lavici v zadržovací cele, mrzne mi zadek, ale to jí neřeknu.

„Můžou tě přinutit, aby ses oblékla,“ varuje mě.

„To si můžou zkusit.“

„Mohli by tě obvinit z nemravného chování na veřejnosti.“

„Nejsem na veřejnosti.“

„Někoho jsi napadla.“

„On si začal.“

„Teď se chováš jako dítě.“

„Jdi do hajzlu!“

Na okamžik vytřeští oči. Potom je přimhouří na malou škvírku. Chci se omluvit, ale „omlouvám se“ není něco, co by mi šlo přes jazyk nějak snadno. Ta slova se mi zaseknou v krku a ven z pusy už se nedostanou.

„Kde je Cyrus?“ zeptám se.

„Požádalas mě, abych mu nevolala.“

„Myslela jsem, že mu zavoláte i tak.“

„Ne.“

Zadívám se jí do tváře. Mluví pravdu. Nechci, aby Cyrus věděl, že mám zase problémy. Díval by se na mě těma svýma smutnýma očima se svěšenými koutky jako štěně, co z člověka loudí jídlo.

„Obleč se, prosím,“ zopakuje.

„Tohle je na hovno,“ řeknu a natáhnu si džíny a mikinu. Řeknu jí, že potřebuju na záchod. Policistka mě doprovodí chodbou a pozoruje mě, když si upravuju svou masu nepoddajných vlasů v hnědé barvě – barvě tohohle měsíce. Přeju si, abych s sebou měla svoje líčení. Je to zvláštní, ale bez řasenky se cítím víc nahá než bez šatů.

O deset minut později sedíme ve výslechové místnosti se stolem, čtyřmi židlemi a žádnými okny. Caroline sedí vedle mě. Naproti nám jsou dva policajti v uniformě, kteří by klidně mohli být na konkurzu na televizní kriminálku. Většina jejich otázek jsou spíš oznamovací věty, snaží se mi vkládat slova do úst.

Jeden z nich má tvář jako funebrák a lupy na ramenou. Jeho parťák je mladší a tváří se nadutě jako zablešený pes, co se škrábe na zadku. Viděla jsem ho už předtím. Byl jedním z policajtů, co zašli dolů do cel, když jsem byla nahá, a prohlíželi si mě pozorovacím okénkem jako úchyláci. Čas od času se ušklíbne, jako by nade mnou měl nějak navrch, protože viděl moje kozy.

Podle mojí zkušenosti lidi většinou mluví spíš na mě než ke mně. Kážou nebo řeční nebo slyší jen to, co slyšet chtějí. Ale to není ten důvod, proč jim neodpovídám. Nevěřím pravdě. Pravda je jen příběh. Pravda je zvyk. Pravda je kompromis. Pravda je oběť. Pravda už je dávno mrtvá.

„Můžeme to udělat po dobrém, nebo po zlém,“ řekne ten nadutý.

„Co jsi udělala s tím zásnubním prstenem?“

„Moje klientka žádný prsten neukradla,“ odpoví Caroline. „Pomáhala ho najít.“

„Vaše klientka by mi měla odpovědět.“

„Popírá vaše nařčení.“

„Umí vůbec mluvit? Třeba je němá.“

„Mluvím, když mám co říct.“

Funebrák si opře lokty o stůl a bradu o dlaně. „Kdo jsi?“

„Jak to myslíte?“

„Snažil jsem se požádat o tvoji mladistvou složku, ale byla zapečetěná. Proškrtali i základní informace. Žádné místo narození. Žádní příbuzní. Žádné zdravotní záznamy. Dovolili jsme ti jeden telefonát a najednou je tu právnička z Londýna. Což mě vede k závěru, že musíš být důležitá. Tak o co jde? O ochranu svědků? Nebo jsi slabomyslný dítě nějakýho politika?“

Caroline Fairfaxová mu skočí do řeči. „Máte pro mou klientku nějakou otázku?“

„Já jí otázku položil.“

„Znáte její jméno, věk a současnou adresu.“ Funebrák ji ignoruje a soustředí se na mě.

„Když si podám žádost o tvoje kompletní záznamy, co najdu?“

„Nic,“ odpoví Caroline.

„Ale o to tady jde, no ne? Je jako chráněnej druh. Proč?“

„Jsem ruská špionka,“ řeknu.

Caroline na mě zasyčí, abych byla ticho, ale já ji ignoruju.

„Jsem mafiánka. Nemanželský dítě Donalda Trumpa. Zastřelila jsem Kennedyho.“

Někdo zaklepe na dveře a zachrání mě před sebou samotnou. Policajti musí na chodbu. Slyším, jak tam na sebe mumlají, ale nedokážu pochytit, co říkají.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se Caroline.

„Nic mi není.“

„Za chvíli bude po všem.“

„Nic jsem neukradla.“

„Já vím.“

Caroline zalétne pohledem ke svému mobilu, jako by čekala na zprávu. Vrátí se jen jeden z policajtů. Funebrák.

„Můžeš jít,“ řekne.

„Co se stalo?“ zeptá se Caroline.

„Vyšla najevo nová informace.“

„Jaká informace?“

„Obyvatelé toho domova důchodců už si na chybějící věci ztěžovali dřív. Vyslýcháme jednoho ze zaměstnanců.“

„Ha! Já to věděla!“ řeknu arogantním tónem. Caroline mi řekne, ať mlčím.

„Říkala jsem vám, že lže.“

„Mlč, Evie.“

„Našli jste Junin zásnubní prsten?“ zeptám se.

„Nemůžu zacházet do detailů,“ řekne funebrák. „Ale myslím, že bys to měla vzít tak, že máš pro dnešek štěstí.“

Štěstí! Chce se mi křičet. V jakém vesmíru mám já štěstí?

Caroline po mně střelí pohledem, který mě nabádá:

Nic neříkej.

Jdu za ní k recepci, kde čeká Davina. Udělá přesně to, co od ní čekám, obtočí kolem mě svoje velké masité paže a vmáčkne si mou tvář mezi prsa tak silně, až si myslím, že se udusím. Nesnáším, když na mě někdo sahá, ale dovolím jí, aby mě objala, a z krku se jí vydere takový podivný zvuk, jako by ji snad ty moje eskapády měly zabít.

Za to, co se dnes stalo, dostanu červenou kartu. Jsem královna červených karet. Královská postupka. Srdce a káry. Příští víkend budu muset strávit v Langford Hall, čistit močál nebo plít zahrádku nebo vymývat plastové krabičky nebo drhnout pánve.

Proč? Protože takový já mám kurevský štěstí.

5 
CYRUS 

Před starou cihlovou továrnou, postavenou vedle pochmurného pruhu temné vody, parkuje šest policejních aut. Tame je řeka na dvě věci, víc stojí, než teče a skoro se ztrácí mezi plevelem, odpadky a větvemi okolních stromů. Vede k ní kanál, který od jejího toku oddělují velká, ne úplně těsnící kovová stavidla. Za dalších tisíc let třeba proreznou a ta olejovitá voda si najde cestu do moře.

Jinde už tyhle pruhy průmyslové půdy vyčistili a udělali z nich milionové pozemky, ale tenhle je asi moc kontaminovaný těžkými kovy nebo by jeho náprava stála moc peněz.

Přejedu přes kus holé půdy a zaparkuju u pletivového plotu. Kousek ode mě je omlácený nákupní vozík s nápisem: MAJETEK SPOLEČNOSTI TESCO.

Na prázdném pozemku si kope do míče skupinka středoškoláků. Udržují ho ve vzduchu koleny, chodidly a hlavami. Pozorují policii při práci a vyzařuje z nich energie a vzrušení. Je to něco nového. Jiného. Co stojí za sdílení. Čas od času vytáhnou telefony a zkontrolují si, jak jsou na tom jejich příspěvky.

Vedle dodávky koronera kouří tři detektivové. Dva z nich poznávám. Jeden je Whitey Doyle a druhý Alan Edgar, kterému se říká Poe, protože všichni mají přezdívky. Třetího z nich vidím poprvé, ale vyznačuje se podobnou pobledlostí a obvodem pasu, které mu přivodila špatná strava a nedostatek spánku.

Nad nimi se vznáší dron a pořizuje fotografie z místa činu. V době moderní policejní práce je třeba porotu umístit do srdce místa činu a navodit v jejích členech pocit, že se účastní nějaké reality show nebo drsného dokumentu. Podepíšu se do záznamu a ukážu svoje doklady, potom už můžu vstoupit do chladné továrny. Chybí tu části střechy – buď je odtrhla bouře, nebo obchodníci se šrotem. Ty mezery vytvářejí sloupy světla, které vyvolávají skoro nábožný dojem. Jeden z nich osvětluje stříbrné Maserati Quattroporte, které tvrdě čelně nabouralo do betonové zábrany.

Od skupinky techniků, kteří zvedají přikryté tělo na vozík, se odtrhne Lenny Parvelová. Za jiných okolností bychom se objali nebo políbili na tvář, ale teď a tady se jen dotkneme pěstmi.

Je jí kolem pětačtyřiceti, má krátké tmavé vlasy a na sobě jako obvykle bundu značky Barbour a kozačky ke kolenům, takže vypadá jako paní venkovské usedlosti, která si nepotrpí na pozlátko a vyšla si ven se psy.