Anthony Doerr 

Město v oblacích 

Originální název: Cloud Cuckoo Land 

Vydáno u Scribner, a division of Simon & Schuster, Inc., New York 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2021 by Anthony Doerr 

All rights reserved, including the right of reproduction 

in whole or in part in any form. 

Translation © Blanka Šustrová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0531-7 (epub)  

ISBN 978-80-279-0532-4 (mobi)

Pro knihovníky minulé, nynější i budoucí 

Náčelník: Jen jaké jméno máme svému městu dát?

Primabrachos: Což vypůjčit si jméno smělých věžařů a říkat městu Nový Babylon?

Doufalion: Chraň Bůh! Právěže baby si tam vjely do vlasů, věž zhroutila se dřív, než byla hotova.

Primabrachos: Tak jak mu budem říkat?

Doufalion: Nějak vznešeně, když je to ptačí hrad a trčí do mraků. Jen ať to hezky zní!

Primabrachos: Což – Mrakoptakohrad?

Aristofanés, Ptáci, 414 př. n. l.

PROLOG 

Mé nejmilejší neteři s nadějí, 

že ti tento příběh přinese zdraví a světlo 

ARGOS 

ROK MISE 65 

DEN 307 UVNITŘ KOMORY JEDNA 

Konstance 

Na podlaze kruhové, neprodyšně uzavřené komory sedí se zkříženýma nohama čtrnáctiletá dívka. Hlavu jí jako svatozář obklopuje hromada kudrlin, ponožky má plné děr. Jmenuje se Konstance.

Za ní, uvnitř průhledného válce, který se tyčí celých pět metrů od podlahy ke stropu, visí stroj sestavený z bilionů zlatých nitek tenčích než lidský vlas. Každé vlákno se ovíjí kolem tisíce dalších v úžasně spletitém propletenci. Tu a tam svazek na povrchu stroje zapulzuje světlem: teď tady, teď tam. Tohle je Sybila.

V místnosti se nachází nafukovací lůžko, recyklační toaleta, tiskárna na jídlo, jedenáct sáčků Výživového prášku a chodicí podložka o velikosti a tvaru automobilové pneumatiky, po níž se dá chodit do všech možných směrů a říká se jí Perambulátor. Světlo poskytuje kruh diod ve stropě. Nikde tu není žádný viditelný východ.

Na podlaze leží uspořádáno do mřížky skoro sto obdélníkových cárů papíru, které Konstance natrhala z prázdných sáčků Výživového prášku a popsala vlastnoručně vyrobeným inkoustem. Některé jsou popsané zhusta, jiné obsahují jediné slovo. Například jeden z nich nese dvacet čtyři písmen starořecké abecedy. Na jiném stojí:

Během celého tisíciletí před rokem 1453 bylo město Konstantinopol obléháno třiadvacetkrát, ale žádné armádě se nikdy nepodařilo prolomit jeho suchozemské opevnění.

Předkloní se a zvedne tři cáry ze skládačky před sebou. Stroj za ní problikne.

Je pozdě, Konstance, a ty jsi za celý den nic nesnědla.

„Nemám hlad.“

Co takhle dobré rizoto? Nebo pečené jehněčí s bramborovou kaší? Pořád je ještě spousta kombinací, které jsi nevyzkoušela.

„Ne, díky, Sybilo.“ Pohlédne na první útržek a čte:

Ztracený řecký prozaický příběh Mrakoptakohrad spisovatele Antónia Diogena, jenž vypráví o cestě pastýře do utopického města v oblacích, byl pravděpodobně napsán koncem prvního století n. l.

Druhý: 

Díky byzantskému popisu obsahu knihy z devátého století víme, že próza začala krátkou předmluvou, v níž Diogenés oslovuje svou stonající neteř a prohlašuje, že si následující příběh nevymyslel, ale objevil ho v hrobce ve starověkém městě Týr.

Třetí: 

Na hrobce, píše Diogenés své neteři, bylo vytesáno Aithón: 80 let člověkem, 1 rok oslem, 1 rok mořským vlkem, 1 rok vránou. Uvnitř prý Diogenés objevil dřevěnou truhlu nesoucí nápis Cizinče, ať už jsi kdokoliv, otevři mne a zvěď cosi ohromného. Když truhlu otevřel, našel v ní čtyřiadvacet destiček z cypřišového dřeva, na nichž byl sepsán Aithónův příběh.

Konstance zavře oči a vidí spisovatele sestupovat do temnoty hrobky. Vidí ho zkoumat zvláštní truhlu ve světle pochodně. Diody ve stropu zeslábnou, barva stěn se z bílé ztlumí na jantarovou a Sybila povídá: Brzy začne Tma, Konstance.

Dívka se probere útržky na podlaze a pod lůžkem najde zbytek prázdného sáčku. Nejdřív zuby a pak za pomoci prstů z něj odtrhne čistý obdélník. Potom do tiskárny na jídlo vloží malou odměrku Výživového prášku, zmáčkne pár tlačítek a přístroj do misky vyplivne třicet mililitrů tmavé tekutiny. Pak si vezme kus polyethylenové trubičky, jejíž koneček seřízla do špičky, namočí provizorní pero do provizorního inkoustu, nakloní se nad prázdný útržek a nakreslí mrak.

Znovu namočí.

Nad mrakem nakreslí věže města a ptáky jako malé tečky vznášející se kolem věžiček. Místnost potemní o něco víc. Sybila zabliká. Konstance, musím trvat na tom, aby ses najedla.

„Nemám hlad, díky, Sybilo.“

Zvedne obdélníček opatřený datem – 20. února 2020 – a položí ho vedle druhého, kde je napsáno Folio A. Nalevo od něj umístí svou kresbu města v oblacích. Na chviličku se v záři skomírajícího světla zdá, jako by se tři útržky vznášely.

Konstance sedí na patách. Tuto místnost už skoro rok neopustila.

ČÁST PRVNÍ 

CIZINČE, AŤ UŽ JSI KDOKOLIV, OTEVŘI MNE A ZVĚĎ COSI OHROMNÉHO 

Mrakoptakohrad, Antónios Diogenés, Folio Α 

Diogenův kodex měří 30 cm na výšku a 22 cm na šířku. Dochovalo se jen 24 folií proděravělých červy a značně zasažených plísní, jež označujeme písmeny Α až Ω. Všechna jsou do určité míry poškozena. Rukopis je úhledný s levým sklonem písma. Z překladu Zénóna Ninise z roku 2020.

… jak dlouho v té truhle destičky práchnivěly a čekaly na oči, jež je přečtou? Ačkoliv jsem si jist, že budeš pochybovat o pravdivosti těchto prapodivných událostí, o nichž se v mém přepisu vypráví, má drahá neteři, nevynechal jsem ani slovo. Za dávných dob možná lidé po této zemi kráčeli jako zvířata a na nebesích mezi říší lidí a bohů se vznášelo město ptáků. A možná, jako všichni blázni, si pastýř vysnil vlastní pravdu, a tak to pro něj pravda byla. Ale pojďme už si o něm přečíst a sami se rozhodnout, jestli vládl zdravým rozumem.

VEŘEJNÁ KNIHOVNA LAKEPORT 

20. ÚNORA 2020 16:30 

Zénón 

Vede pět páťáků ze základní školy do veřejné knihovny napříč závoji hustě padajícího sněhu. Osmdesátník v plátěném kabátu, boty má na suchý zip a na kravatě se mu prohání tučňáci na bruslích. Hruď se mu plynule celý den plní radostí a nyní za čtvrtečního únorového odpoledne v 16:30, když pozoruje děti běžet před ním po chodníku – Alexe Hesse v oslí hlavě z papírmaše, Rachel Wilsonovou s plastovou pochodní v ruce, Natalii Hernandezovou vláčející se s reproduktorem –, starému muži hrozí, že ho ten pocit dočista povalí.

Projdou kolem policejní stanice, správy parků a realitní kanceláře Rajská brána. Lakeportská veřejná knihovna sídlí v přezdobeném jednopatrovém viktoriánském domě s vysokou sedlovou střechou na rohu ulic Lake Street a Park Street, který byl věnován městu po první světové válce. Komín se naklání, okapy jsou prověšené, praskliny ve třech ze čtyř oken do ulice drží pohromadě izolepa. Na jalovcích lemujících cestičku už spočinulo několik centimetrů sněhu, stejně tak na biblioboxu na rohu pomalovaném tak, aby vypadal jako sova.

Děti nadšeně pospíchají po cestičce, vyskočí na terasu a plácnou si se Sharifem, knihovníkem dětského oddělení, který vyšel ven, aby pomohl Zénónovi do schodů. Sharif má v uších limetkově zelená bezdrátová sluchátka a v chlupech na předloktí se mu třpytí flitry z nějakého vyrábění. Na triku má nápis KNIHY NAD ZLATO.

Jakmile vejdou, otře si Zénón zamlžené brýle. Přední strana informačního pultu je polepená srdíčky z barevného papíru, na stěně visí zarámovaná výšivka s nápisem: Zde odpovídáme na otázky.

Na všech třech monitorech počítačového stolu se synchronizovaně kroutí spirálky spořiče obrazovky. Mezi poličkou s audioknihami a dvěma omšelými křesly prosakuje stropním obkladem voda z radiátoru a kape do šestadvacetilitrového odpadkového koše.

Kap. Kap. Kap.

Děti se ženou nahoru po schodech do dětského oddělení jako splašené a všude trousí sníh. Zénón s Sharifem poslouchají jejich dupot, který se zastaví, jakmile děti doběhnou na konec schodiště, a usmějí se na sebe.

„Fíha,“ ozve se hlas Olivie Ottové.

„Ty vado,“ přidá se hlas Christophera Dee.

Sharif přidržuje při stoupání po schodech Zénóna za loket. Vchod do prvního patra je zatarasený stěnou z překližky nastříkanou zlatou barvou a doprostřed nad malá klenutá dvířka Zénón napsal:

Ὦ ξένε, ὅστιςεἶ, ἄνοιξον, ἵνα μάθῃς ἃ θαυμάζεις 

Páťáci se shluknou před překližkou, na bundách a batozích se jim rozpouští sníh a všichni se dívají na Zénóna a Zénón čeká, až popadne dech.

„Pamatujete si, co je tu napsáno?“

„Samozřejmě,“ odpoví Rachel.

„No jasně,“ přidá se Christopher.

Natalie si stoupne na špičky a přejede prstem pod každým slovem.

„Cizinče, ať už jsi kdokoliv, otevři mne a zvěď cosi ohromného.“

„No to mě teda obal ve strouhance,“ pronese Alex s oslí hlavou pod paží. „Jako bysme mohli vkročit přímo do knížky.“

Sharif zhasne světla na schodišti a děti se namačkají v rudé záři světélka nouzového východu kolem dvířek. „Můžeme?“ zavolá Zénón a z druhé strany překližkové stěny odpoví Mariana, ředitelka knihovny: „Můžeme.“

Jeden po druhém páťáci projdou klenutými dvířky do dětského oddělení. Police, stolky a sedací pytle, které normálně vyplňují místnost, jsou odklizeny ke zdem a místo nich tu stojí třicet skládacích židlí. A nad židlemi visí z krovů za provázky tucty lepenkových mraků poprášených třpytkami. Před židlemi je postavené malé jeviště a za něj, na plátěné prostěradlo pověšené přes celou zadní stěnu, namalovala Mariana město v oblacích.

Skupinky zlatých věží posetých stovkami malých okének a korunovaných vlaječkami se tyčí ke stropu. Kolem jejich špiček krouží hustá hejna ptáků – malí hnědí strnadi a velicí stříbřití orli, ptáci s dlouhými zakroucenými ocasy a další s dlouhými zakřivenými zobáky, opravdoví ptáci a vymyšlení ptáci. Mariana zhasla lustry a najednou se mraky třpytí a hejna lesknou a věže vypadají, jako by se uvnitř svítilo, protože je osvětluje jen jediný paprsek disko světla na stojánku.

„Tohle je…,“ vydechne Olivia.

„… ještě lepší, než jsem…,“ povídá Christopher.

„Mrakoptakohrad,“ zašeptá Rachel.

Natalie položí reproduktor na zem a Alex skočí na jeviště a Mariana zavolá: „Opatrně, barva možná ještě všude nezaschla.“

Zénón se posadí na židli v první řadě. S každým mrknutím mu za víčky zašumí vzpomínka: otec spadne na zadek do hromady sněhu, knihovnice otevře zásuvku lístkového katalogu, muž v zajateckém táboře škrábe do prachu řecká písmena.

Sharif provází děti po zákulisí napěchovaném rekvizitami a kostýmy, které vytvořil za třemi regály, Olivia si na hlavu natáhne latexovou čapku, aby vypadala plešatá, a Christopher přitáhne doprostřed jeviště pomalovanou krabici od mikrovlnky, co teď vypadá jako mramorový sarkofág, Alex se natáhne, aby si sáhl na věž namalovaného města, a Natalie z batůžku vytáhne notebook.

Marianě zabzučí mobil. „Pizzy už jsou hotové,“ řekne Zénónovi do toho lepšího ucha. „Skočím tam a vyzvednu je. Budu zpátky cobydup.“

„Pane Ninisi?“ poklepe Rachel Zénónovi na rameno. Zrzavé vlasy má stáhnuté do dvou copů a oči bystré a vykulené.

„To všechno jste postavil? Pro nás?“

Seymour 

O blok dál, usazený v Pontiacu model Grand Am přikrytém sedmi centimetry sněhu, klímá s batohem v klíně sedmnáctiletý šedooký Seymour Stuhlman. Velký tmavě zelený batoh značky JanSport obsahuje dva tlakové hrnce značky Presto nacpané lepenkovými hřeby, kuličkovými ložisky, roznětkou a půl kilem silné trhaviny s názvem Kompozice B. Zevnitř každého papiňáku se k víkům plazí dvojité dráty nahoře zapojené do desky s plošnými spoji z mobilního telefonu.

Ve snu Seymour prochází pod stromy ke shluku bílých stanů, ale pokaždé, když udělá krok vpřed, se stezka zkroutí, stany začnou mizet a na něj dolehne děsivý zmatek. S leknutím se probudí.

Hodiny na palubní desce ukazují 16:42. Jak dlouho spal? Patnáct minut. Nanejvýš dvacet. Hloupé. Lehkomyslné. Sedí v autě už přes čtyři hodiny, necítí prsty na nohou a chce se mu čůrat.

Rukávem zevnitř otře zpocené čelní sklo. Odváží se nechat jednou mávnout stěrače a ty setřou silnou vrstvu sněhu ze skla. Tady před knihovnou nestojí žádná auta. Chodník je prázdný. Jediné auto na štěrkovém parkovišti je subaru knihovnice Mariany, zaparkované na západní straně a celé zasypané sněhem.

16:43 

Patnáct centimetrů odpoledne, hlásí rádio, třicet až třicet pět přes noc.

Nádech na čtyři, držet na čtyři, výdech na čtyři. Vzpomeň si na to, co víš. Sovy mají tři víčka. Nemají oči ve tvaru koule, ale podlouhlého válečku. Hejnu sov se v angličtině říká parlament.

Musí jen nakráčet dovnitř, schovat batoh v jihovýchodním rohu knihovny, co nejblíž k realitní kanceláři Rajská brána, a pomalu vyjít ven. Pak jet na sever, počkat, až knihovna v šest večer zavře, vytočit čísla. Počkat pět zazvonění.

Bum.

Brnkačka.

V 16:51 vyjde z knihovny osoba v třešňově červené bundě, nasadí si kapuci a sune před sebou lopatu na sníh, tam a zpátky po cestičce. Mariana.

Seymour vypne autorádio a sklouzne dolů do sedačky. Ve vzpomínce je mu sedm nebo osm let, stojí v sekci populárně naučné literatury pro dospělé někde kolem signatury 598 a Mariana sundává z vysokého regálu atlas sov. Na tvářích písečná bouře z pih, voní po skořicové žvýkačce, sedí vedle něj na otočné stoličce. Na stránkách, které mu ukazuje, sovy stojí před norami, sedí na větvích a vznášejí se nad poli. Odežene vzpomínku pryč. Co říká Biskup? Skutečný bojovník necítí vinu, strach ani lítost. Skutečný bojovník se stane něčím víc než člověkem.

Mariana protáhne lopatou rampu pro vozíčkáře, posype ji solí, odejde ulicí Park Street a spolkne ji sníh.

16:54 

Celé odpoledne Seymour čekal, až bude knihovna prázdná, a konečně se dočkal. Rozepne batoh, zapne mobily přilepené k poklicím papiňáků, vytáhne velké chrániče sluchu a zase batoh zapne. V pravé kapse bundy má poloautomatickou pistoli Beretta 92, kterou našel v prastrýcově kůlně. V levé má mobil, na jehož zadní straně jsou napsána tři telefonní čísla.

Vejít dovnitř, schovat batoh, vyjít ven. Jet na sever, počkat, dokud knihovna nezavře, vytočit první dvě čísla. Počkat pět zazvonění. Bum.

16:55 

Křižovatku prohrábne blikající sněžný pluh. Kolem projede šedý pickup, na dveřích nápis Král montáží. Za oknem v přízemí knihovny svítí nápis OTEVŘENO. Mariana si asi skočila něco vyřídit, brzy se vrátí.

Běž. Vystup z auta. 16:56

Každý krystalek, který narazí na přední sklo, vydá skoro neznatelné ťuknutí, a přesto se zdá, že mu zvuk proniká až ke kořenům stoliček. Ťuk ťukťukťukťukťukťukťuk. Sovy mají tři víčka. Nemají oči ve tvaru koule, ale podlouhlého válečku. Hejnu sov se v angličtině říká parlament.

Dá si na uši chrániče. Nasadí kapuci. Položí ruku na kliku dveří. 16:57

Skutečný bojovník se stane něčím víc než člověkem.

Vystoupí z auta.

Zénón 

Christopher rozestaví polystyrenové náhrobky po jevišti a natočí krabici od mikrovlnky, ze které je teď sarkofág tak, aby publikum vidělo na epitaf: Aithón: 80 let člověkem, 1 rok oslem, 1 rok mořským vlkem, 1 rok vránou. Rachel popadne svou plastovou pochodeň, Olivia se vynoří zpoza regálů s vavřínovým věncem naraženým na latexové čepici a Alex se zasměje.

Zénón tleskne. „Na generálce předstíráme, že už se hraje doopravdy, vzpomínáte? Zítra večer může vaše babička v publiku kýchnout, může se tu rozplakat miminko nebo někdo z vás může zapomenout text, ale ať už se stane cokoliv, budeme hrát dál, ano?“

„Ano, pane Ninisi.“

„Na místa, prosím. Natalie, hudbu.“

Natalie píchne do klávesy notebooku a její reproduktor spustí strašidelnou varhanní fugu. Na pozadí varhan skřípají brány, krákají vrány a houkají sovy. Christopher rozvine pár metrů bílého saténu přes jeviště a klekne si k jednomu konci, Natalie poklekne ke druhému a mávají jím nahoru a dolů.

Rachel nakráčí v gumácích doprostřed pódia.

„Na ostrovní království Týr padla mlhavá noc,“ letmo pohlédne dolů na scénář, „a spisovatel Antónios Diogenés právě opouští archiv. Podívejte, už přichází, znaven a s hlavou plnou starostí, trápí se kvůli své umírající neteři, ale počkejte, až mu ukážu tu zvláštní věc, co jsem objevila v jedné z hrobek.“ Satén se vzdouvá, varhany hrají, Rachelina pochodeň poblikává a do světla vstupuje Olivia.

Seymour 

Krystalky sněhu se mu zachytávají na řasách, mrká, aby je dostal pryč. Batoh na zádech je jako balvan, jako celý kontinent. Když prochází kolem biblioboxu, připadá mu, jako by ho velké malované žluté soví oči sledovaly.

Kapuce na hlavě, chrániče na uších, Seymour vyjde pět žulových schodů na terasu knihovny. Zevnitř je na prosklených vchodových dveřích nalepený papír popsaný dětským písmem:

PŘEDSTAVENÍ MRAKOPTAKOHRAD
JEN ZÍTRA VEČER 

Za informačním pultem nikdo nestojí, u šachovnice není ani noha. U počítačového stolu je prázdno, nikdo si neprohlíží časopisy. Je tu pusto, asi kvůli vánici. Zarámovaná výšivka za pultem hlásá: Zde odpovídáme na otázky. Hodiny ukazují minutu po páté. Na monitorech počítačů se spirálky spořičů obrazovek zavrtávají čím dál hlouběji.

Seymour přejde do jihovýchodního rohu a klekne si v uličce mezi jazyky a jazykovědu. Ze spodního regálu vytáhne Anglická slovesa pro mírně pokročilé, Angličtinu jednoduše a Bulharštinu pro začátečníky, vmáčkne batoh dozadu do zaprášené police a vrátí knihy zpátky.

Když se postaví, vidí před očima záplavu fialových šmouh. Tlukot srdce mu duní v uších, třesou se mu kolena, bolí ho měchýř, necítí nohy a v celé uličce roztrousil sníh. Ale zvládl to.

Teď ještě vyjít ven.

Když se vrací zpátky sekcí populárně naučné literatury, zdá se mu, že se všechno naklání nahoru. Jako by měl olověné tenisky, svaly se zdráhají. Kolem se řítí tituly Ztracené jazyky a Světová impéria a 7 kroků k výchově bilingvního dítěte. Zvládne projít kolem sociologie, náboženství a slovníků, už se natahuje po klice, když vtom ucítí zaklepání na rameno.

Ne. Nezastavuj se. Neotáčej se.

Ale udělá to. Před informačním pultem stojí štíhlý muž se zelenými bezdrátovými sluchátky v uších. Obočí jako dva černé kartáče, zvědavé oči a na kousku trika, který je vidět, stojí KNIHY NAD a v náruči drží Seymourův batoh JanSport.

Muž něco povídá, ale díky chráničům sluchu zní, jako by byl tři sta metrů daleko, a Seymourovo srdce je jako list papíru, krčí se, rovná a znova krčí. Ten batoh tady nesmí být. Ten batoh musí zůstat schovaný v jihovýchodním rohu, co nejblíže realitní kanceláři Rajská brána.

Muž s obočím pohlédne dolů do batohu, do hlavní kapsy, která zůstala částečně otevřená. Když vzhlédne zpět, mračí se.

V Seymourově zorném poli se objeví tisíc malinkých černých teček. V uších mu burácí řev. Vrazí pravou ruku do pravé kapsy bundy a prstem nahmatá spoušť pistole.

Zénón 

Rachel s předstíranou námahou odklápí víko sarkofágu. Olivia sáhne do lepenkové hrobky a vytáhne menší krabičku ovázanou přízí.

Rachel se podiví: „Truhla?“

„Nahoře je vyrytý nápis.“

„Co tam stojí?“

„Píše se tu Cizinče, ať už jsi kdokoliv, otevři mne a zvěď cosi ohromného.“

„Jen pomyslete, pane Diogene,“ říká Rachel, „na ty roky, které tato truhla přežila v té hrobce. Vydržela staletí! Zemětřesení, záplavy, požáry, generace živých i mrtvých! A vy ji teď držíte v rukou!“ Christopher a Natalie unavenýma rukama nepřestávají mávat saténovou mlhou a varhany hrají a sníh tluče do oken a bojler ve sklepě úpí jako velryba vyvržená na souš a Rachel se podívá na Olivii a Olivia odmotá přízi. Zevnitř vytáhne zastaralou encyklopedii, kterou Sharif našel v suterénu a nastříkal ji zlatou barvou.

„Ejhle, kniha.“

Odfoukne předstíraný prach z vazby a Zénón v první řadě se usměje.

„A vysvětlí tahle kniha,“ povídá Rachel, „jak někdo mohl být osmdesát let člověkem, jeden rok oslem, další rok mořským vlkem a třetí rok vránou?“

„To zjistíme.“ Olivia otevře encyklopedii a položí ji na pultík v pozadí, Natalie a Christopher pustí satén, Rachel odklidí náhrobky a Olivia sarkofág a Alex Hess, ani ne metr a půl vysoký, se lví hřívou zlatých vlasů, v ruce pastýřskou hůl a na sobě béžový župan přes kraťasy na tělocvik, se postaví doprostřed jeviště.

Zénón se na židli nakloní dopředu. Jeho bolavá kyčel, tinnitus v levém uchu, těch šestaosmdesát let, která zatím strávil na zemi, těch skoro nekonečno rozhodnutí, jež ho dovedly do této chvíle – to všechno utichne. Alex stojí sám ve světle disko lampy a dívá se přes prázdné židle, jako by nehleděl na první patro zchátralé veřejné maloměstské knihovny uprostřed Idaha, ale na zelené kopce obklopující starověké království Týr.

„Já,“ pronese svým vysokým jemným hláskem, „jsem Aithón, prostý pastýř z Arkádie, a příběh, který vám povím, je tak směšný a tak neskutečný, že nebudete věřit jedinému slovu – a přesto je pravdivý. Protože já, ten, jehož zvali hlupákem a ňoumou – ano, já, zabedněný, tupý pitomec Aithón –, jsem kdysi došel až na kraj země a ještě dál, ke třpytivým branám Mrakoptakohradu, kde nikomu nic nechybí a kniha obsahující všechno vědění…“

Zezdola se ozve rána, která zní Zénónovi jako výstřel z pistole.

Rachel upustí náhrobek, Olivia se ošije, Christopher se přikrčí.

Hudba hraje, mraky se točí na provázcích, Nataliina ruka se vznáší nad notebookem, podlažím se rozlehne druhá rána a strach se jako dlouhý temný prst natáhne přes celou místnost a dotkne se Zénóna na místě, kde sedí.

V záři reflektoru se Alex kousne do rtu a letmo pohlédne na Zénóna. Jeden úder srdce. Dva. Vaše babička v publiku může kýchnout. Může se tu rozplakat miminko. Někdo z vás může zapomenout text. Ale ať už se stane cokoliv, budeme hrát dál.

„Ale napřed,“ pokračuje Alex a vrátí pohled do prostoru nad prázdnými židlemi, „bych měl začít od začátku.“ A Natalie změní hudbu a Christopher přepne světlo z bílého na zelené a Rachel vystoupí na jeviště se třemi ovečkami z lepenky.

ČÁST DRUHÁ 

AITHÓNOVO VIDĚNÍ 

Mrakoptakohrad, Antónios Diogenés, Folio Β 

Přestože se o zamýšleném pořadí čtyřiadvaceti nalezených folií stále debatuje, odborníci se shodují na tom, že část, v níž opilý Aithón sleduje herce hrát Aristofanovu komedii Ptáci a mylně pokládá Mrakoptakohrad za skutečné město, připadá na začátek jeho putování. Překlad Zénón Ninis.

… znavený z mokra, bláta a neutuchajícího bečení ovcí, otrávený z nadávek do hlupáka, ňoumy a tupého pitomce, jsem opustil své stádo na pastvině a doškobrtal se do města.

Na náměstí všichni seděli na lavičkách. Před nimi tančili vrána, kavka a dudek velcí jako dospělý člověk a já dostal strach. Ale ukázalo se, že jsou to mírní ptáci a mezi nimi dva postarší chlapíci mluvili o zázračném městě, které by postavili v oblacích mezi nebem a zemí, daleko od lidských starostí, přístupné jen okřídleným tvorům, kde nikdo nebude trpět a všichni budou moudří. Na mysl mi přišla vidina paláce ze zlatých věží, jež rostly z mraků, obklopeného sokoly, vodouchy, křepelkami, slípkami a kukačkami, kde z kohoutků prýští bujón a želvy roznáší na krunýřích medové koláče a víno teče v kanálech po obou stranách ulice.

Jakmile jsem to všechno na vlastní oči spatřil, postavil jsem se a prohlásil: „Proč zůstávat zde, když bych mohl být tam?“ Upustil jsem svůj džbán vína a vydal se hned po cestě do Thesálie, do země, jak každý ví, proslavené čarodějnictvím, abych se pokusil najít čarodějnici, která by mě dokázala proměnit…

KONSTANTINOPOL 

1439–1452 

Anna 

Na Čtvrtém pahorku města, které zveme Konstantinopol, ale jež tehdejší obyvatelé označovali jednoduše Město, naproti klášteru císařovny svaté Theofanó, v kdysi vyhlášené vyšívárně Nicholase Kalafata, žije sirotek Anna. Do tří let nemluví. A pak se pořád jen ptá.

„Proč dýcháme, Marie?“

„Proč koně nemají prsty?“

„Když sním krkavčí vejce, zčernají mi vlasy?“

„Vejde se Měsíc do Slunce, Marie, nebo je to naopak?“

Sestry u Svaté Theofanó jí říkají opička, protože neustále šplhá na ovocné stromy, a chlapci ze Čtvrtého pahorku jí říkají moucha, protože nedá pokoj, a vrchní vyšívačka, vdova Theodora, tvrdí, že by se jí mělo říkat zoufalka, protože je to jediné dítě, které kdy poznala, jež se za hodinu naučí steh a ve druhé ho úplně zapomene.

Anna a její starší sestra Maria spí v komůrce s jedním oknem, kam se sotva vejde jeden kavalec vycpaný žíněmi. Dohromady vlastní čtyři měďáky, tři slonovinové knoflíky, zalátanou vlněnou deku a ikonu svaté Koralie, která možná patřila jejich matce. Anna nikdy neochutnala smetanu, nikdy neokusila pomeranč, nikdy nevyšla za hradby města. Než jí bude čtrnáct let, každý, koho zná, bude buď zotročený, nebo mrtvý.

Úsvit. Na město padá déšť. Dvacet vyšívaček stoupá po schodech do vyšívárny a sedá si na lavice a vdova Theodora chodí od okna k oknu a otevírá okenice. Řekne: „Požehnaný, chraň nás před zahálkou,“ a vyšívačky odpovědí: „Spáchaly jsme bezpočet hříchů,“ a vdova Theodora odemkne skříň s nitěmi a odváží zlatý a stříbrný drátek a malé krabičky perliček a zaznamená hmotnosti na voskovou tabulku, a jakmile už je v místnosti dost světla, aby rozeznaly černou nit od bílé, dají se do práce.

Nejstarší je sedmdesátiletá Thekla. Nejmladší je sedmiletá Anna. Usadí se vedle sestry a sleduje, jak Marie rozvine přes stůl zpola hotovou kněžskou štólu. Podél lemů se v úhledných kruzích kolem skřivanů, pávů a hrdliček kroutí réva. „Teď, když jsme vyšily obrys Jana Křtitele,“ povídá Marie, „můžeme dodělat jeho rysy.“ Provlékne jehlou vlákna nabarvené bavlny v barvě plátna, do středu štóly připevní vyšívací obruč a vyšije příval stehů „Otočíme jehlu a vytáhneme ji středem posledního stehu mezi nitěmi, vidíš?“

Anna nevidí. Kdo by chtěl takový život, celý den shrbený nad jehlou a nití vyšívat svaté a hvězdy a gryfy a révu na kněžská roucha? Eudokie zpívá chvalozpěv o třech svatých dětech a Agáta zase o zkouškách Jóbových a vdova Theodora našlapuje vyšívárnou jako volavka pronásledující střevle. Anna se snaží opakovat pohyby Mariiny jehly – zadní steh, řetízkový steh –, ale přímo před jejich stolem usedne na parapet malý bramborníček, setřese ze zad vodu, zazpívá píp-čak-čak-čak a v okamžiku se do něj Anna vžívá. Vznese se za třepotání křídel, vyhýbá se kapkám deště a letí na jih, nad zříceninou baziliky svatého Polyeukta. Kolem kupole chrámu Hagia Sofia krouží racci jako modlitby vířící kolem hlavy Pánaboha, vítr prohrabává širokou úžinu Bosporu a tvoří pěnivé vlny a galéra obchodníka obeplouvá mys s plachtami napnutými větrem, ale Anna letí ještě výš, až z města zbyde jen ozdobná řezba střech a zahrad daleko pod ní, až už je v oblacích, až…

„Anno,“ sykne Marie. „Jakou nitku sem?“

Z protější strany vyšívárny k nim přelétne pozornost vdovy Theodory.

„Karmínovou? Obtočenou kolem drátku?“

„Ne,“ povzdechne si Marie. „Karmínovou ne. A bez drátku.“

Celý den nosí nitě, plátno, vodu, fazole v oleji vyšívačkám k obědu. Odpoledne slyší kopýtka osla, pozdrav dveřníka a dupání pána Kalafata po schodech. Všechny ženy se trochu narovnají a vyšívají trochu rychleji. Anna leze pod stoly a sbírá každý kousíček nitky, jaký najde, a šeptá si pro sebe: „Jsem malá, jsem neviditelná, nevšimne si mě.“

Se svými příliš dlouhými pažemi, vínem potřísněnými ústy a ostrým hrbem vypadá Kalafates ze všech lidí, co kdy viděla, nejvíc jako sup. Jak se tak belhá mezi lavicemi, nesouhlasně kvoká a nakonec si vybere vyšívačku, za níž se zastaví. Dnes je to Eugenie. Káže jí, jak pomalu pracuje, jak by za časů jeho otce někoho tak neschopného jako ona nepustili ani k balíku hedvábí, a nechápou snad tyto ženy, že nás každý den Saracéni obírají o další provincie, že tohle město je posledním ostrůvkem Krista v moři bezvěrců a že kdyby nebylo obranných hradeb, tak už jsou na prodej jako otrokyně v nějakém Bohem zapomenutém kraji?

Kalafates už se zvládl rozčílit doběla, když vtom dveřník zazvoní, aby ohlásil, že přijel mecenáš. Kalafates si otře čelo a posune si pozlacený kříž nad zapínání košile a odvlaje dolů po schodech a všechny si oddechnou. Eugenie položí nůžky, Agáta si promne spánky, Anna vyleze zpod lavice. Marie dál vyšívá.

Mouchy kolem stolů obkreslují smyčky. Zdola se ozývá mužský smích.

Hodinu před setměním si ji zavolá vdova Theodora. „Dá-li Pánbůh, dítě, snad ještě není pozdě na kapary. Uleví Agátiným zápěstím a pomohou také Thekle na kašel. Hledej ty těsně před květem a vrať se před večerním zvoněním. Zahal si vlasy a dávej pozor na lotry a darebáky.“

Anna už nedokáže ani chvilku postát.

„A neutíkej, nebo ti vypadne lůno.“

Nutí se pomalu sejít schody, pomalu přejít dvůr, pomalu kolem stráže – a pak už letí. Branou kláštera svaté Theofanó, kolem obrovských žulových kusů padlého sloupu, mezi dvěma řadami mnichů, kteří těžkopádně pochodují ulicí ve svých černých kutnách jako nelétavé vrány. V uličkách se třpytí louže, mezi zdmi padlé kapličky se pasou tři kozy a všechny k ní zvednou hlavu ve stejném okamžiku.

Poblíž Kalafatovy vyšívárny roste asi dvacet tisíc kaparovníků, ale Anna běží celou míli až k městským hradbám. Zde v sadu udušeném kopřivami se u spodní části velké vnitřní zdi nachází poterna, starší, než kdo pamatuje. Vyšplhá na hromadu spadaných cihel, protáhne se škvírou a vyběhne po točitém schodišti. Šestkrát dokola nahoru, závojem pavučin a už vchází do střelecké věže osvícené dvěma otvory ve tvaru šípu na protilehlých stranách. Všude je suť, podlahou pod jejíma nohama protéká písek, v pramíncích šumí pryč škvírkami v kameni, vylekaná vlaštovka odletí pryč.

Udýchaná čeká, až si oči přivyknou. Před několika staletími kdosi – možná osamělý lučištník znuděný hlídkou – namaloval na jižní stěnu fresku. Čas a počasí oloupaly spoustu omítky, ale obraz zůstal jasný.

V levém rohu stojí na mořském pobřeží osel se smutnýma očima. Voda je modrá, zbrázděná geometrickými vlnami a v pravém rohu na voru z mraků, výš, než kam Anna dosáhne, pluje zářivé město stříbrných a bronzových věží.

Na malbu zírala už šestkrát a pokaždé se v ní něco pohne, jakýsi nevyjádřitelný pocit, který ji táhne do vzdálených míst, který v ní vyvolává pocit nesmírnosti světa a její malosti v něm. Styl obrazu je úplně jiný než ten vyšívaček od Kalafata, perspektiva se zdá podivnější, barvy jednodušší. Kdo je ten osel a proč má tak zoufalý pohled? A co je to za město? Sión, ráj, Boží království? Napíná se na špičkách, mezi puklinami v omítce rozeznává sloupy, klenuté chodby, okna, malé holubičky létající v hejnech kolem věží.

Dole v sadech začínají zpívat slavíci. Světlo ubývá a podlaha vrže a zdá se, že věžička se naklání do neznáma, a Anna se protáhne západním oknem na parapet, kde řada kaparových keřů natáčí lístky k zapadajícímu slunci.

Sbírá poupata do kapsy. Ale stejně její pozornost zaměstnává velký svět kolem. Čeká za vnější zdí opevnění, za příkopem udušeným řasami: olivové háje, kozí stezky, postavička honáka vedoucího dva velbloudy podél hřbitova. Z kamenů se uvolňuje horko dne, slunce se potápí. Když začnou zvonit večerní zvony, kapsu má plnou jen ze čtvrtiny. Přijde pozdě, Marie bude mít strach, vdova Theodora se bude zlobit.

Anna proklouzne zpět do věžičky a znova se zastaví pod malbou. Ještě jednou se nadechne. V soumraku se zdá, že vlny víří a město se třpytí, oslík pochoduje po pobřeží a zoufale si přeje přeplout moře.

DŘEVORUBECKÁ VESNICE V BULHARSKÉM POHOŘÍ RODOPY 

VE STEJNÉ DOBĚ 

Omeir 

Dvě stě mil severozápadně od Konstantinopole se v malé dřevorubecké vesnici u rychlé, dravé říčky narodí skoro celý chlapec. Má vlhké oči, růžové tvářičky a nožkám je do skoku. Ale na levé straně úst mu rozštěp dělí horní ret od dásně až nahoru k nosu.

Porodní bába ucouvne. Matka dítěte mu vloží do úst prst: díra se táhne hluboko do patra. Jako by byl jeho stvořitel nedočkavý a dokončil práci o chvilku dřív, než měl. Pot na jejím těle zchladne, radost zastíní obavy. Už byla těhotná čtyřikrát a nikdy o dítě nepřišla, dokonce si říkala, že se jí v tomto ohledu dostalo požehnání. A teď tohle?

Novorozeně zaječí, na střechu tluče mrznoucí déšť. Snaží se ho podepřít stehny a oběma rukama mačká prso, ale jeho rty se nechtějí přisát. Polyká naprázdno, třese se mu hrdlo, dostane do sebe jen trochu, o většinu mléka přijde.

Nejstarší dcera Amani odešla před několika hodinami, aby svolala muže od práce, teď už bude celá skupina spěchat domů. Dvě mladší dcery střídavě hledí z matky na novorozeně a zase zpět, jako by se snažily pochopit, jestli taková tvář vůbec smí být. Porodní bába jednu z nich pošle k řece pro vodu a druhou zakopat placentu a už je úplná tma, a když uslyší psy, dítě stále ještě naříká a pak se ozvou zvonce Lístka a Jehličky, jejich volků, kteří zastaví před chlévem. Dědeček s Amani vejdou dveřmi jiskřícími ledem, v očích bouřlivý výraz. „Spadl, kůň…,“ začne Amani, ale jakmile uvidí tvář dítěte, zmlkne. Dědeček za ní řekne: „Tvůj manžel jel napřed, ale kůň musel ve tmě uklouznout, byli u řeky a…“

Chalupu naplní hrůza. Novorozeně kvílí, porodní bába se sune ke dveřím, výraz jí křiví temný, pravěký strach.

Podkovářova žena je varovala, že nemrtví na hoře dělali potíže celou zimu, protahovali se zamčenými dveřmi, přinášeli těhotným nemoc a dusili nemluvňata. Říkala jim, že by měli jako oběť nechat kozu přivázanou ke stromu a pro jistotu vylít do potoka hrnec medu, ale manžel se bránil, že nemůžou jen tak přijít o kozu, a ona se zase nechtěla vzdát medu.

Pýcha.

S každým pohybem v břiše ucítí lehký úder blesku. S každým úderem srdce cítí, jak porodní bába od domu k domu roznáší novinu. Narodil se démon. Otec zemřel.

Dědeček si vezme plačící dítě, rozbalí ho na podlaze ze zavinovačky, vloží mu mezi rty kloub prstu a chlapec se utiší. Druhou rukou roztáhne nemluvněti rozštěp na horním rtu.

„Před lety žil na vzdáleném úbočí hory muž, který měl pod nosem stejnou trhlinu. Dobrý jezdec, když jste se přenesli přes tu ošklivost.“

Podá ho matce zpátky a přivede z nečasu venku dovnitř kozu a krávu a vyjde zpátky do noci, aby vypřáhl volky. V očích zvířat se zrcadlí záře krbu a dcery obklopí matku.

„Je to džin?“

„Zrůda?“

„Jak bude dýchat?“

„Jak bude jíst?“

„Odnese ho dědeček na horu a nechá ho tam?“ Dítě na ně mrká tmavýma bystrýma očima.

Plískanice přejde ve sněžení a ona pošle nahoru střechou modlitbu: jestli má její syn na tomto světě nějaké poslání, mohl by být ušetřen? Ale v hodině nad ránem se vzbudí a vidí, jak nad ní stojí dědeček. Zahalený ve svém plášti z hověziny se sněhem na ramenou vypadá jako přízrak z dřevorubecké písně, netvor zvyklý konat hrozivé věci, a ačkoliv si žena myslí, že ráno už se chlapec připojí k jejímu muži na rajském trůnu, kde z kamení prýští mléko, v potocích teče med a kde není zima, když ho má dědečkovi podat, jako by se vzdávala jedné ze svých plic.

Kohouti kokrhají, ráfky kol křupají ve sněhu, chalupa se rozjasní a ženu znova popadne hrůza. Manžel se jí utopil i s koněm. Děvčata perou a modlí se a dojí Krásku a nosí seno Lístkovi a Jehličkovi a lámou borové větvičky, aby měla koza co žvýkat, a z rána se vyklube odpoledne, ale ona stále nedokáže nabrat sílu vstát. Mráz v krvi, mráz v mysli. Její syn teď překračuje práh smrti. Nebo teď. Nebo teď.

Před soumrakem zavrčí psi. Vstane a dobelhá se ke dveřím. Poryv větru vysoko na hoře zvedne oblak třpytu ze stromů. Tlak v jejích prsou je téměř nesnesitelný.

Dlouhou chvíli je klid. Pak dědeček přijede po cestě podél řeky na kobyle s jakýmsi ranečkem v sedle. Psi se rozštěkají, dědeček sesedne z koně, její paže se natáhnou, aby vzaly, co nese, i když jí hlava říká, že by neměly.

Dítě žije. Rty má šedé a tvářičky popelavé, ale ani prstíky mu nezčernaly mrazem.

„Vzal jsem ho vysoko do lesa.“ Dědeček přikládá dřevo do ohně, fouká do uhlíků, dokud znovu nevzplanou, třesou se mu ruce. „Položil jsem ho tam.“

Matka si sedne tak blízko k ohni, jak se odváží, a tentokrát pravou rukou přidržuje bradu a horní čelist novorozeněte od sebe a levou mu vymačkává proud mléka až do krku. Mléko mu vytéká z nosu a dírou v patře, ale polyká. Dívky se protáhnou dveřmi dovnitř, zvědavé na tu záhadu, a plameny sílí a dědeček se chvěje.

„Nasedl jsem na koně. Byl tak klidný. Jen se díval na stromy. Malý uzlíček ve sněhu.“

Dítě zalapá po dechu a znova polkne. Psi kňučí přede dveřmi. Dědeček si prohlíží své roztřesené ruce. Za jak dlouho se to dozví celá ves?

„Nemohl jsem ho tam nechat.“

Před půlnocí je vyženou s vidlemi a pochodněmi v rukou. Dítě zapříčinilo smrt svého otce, uhranulo dědečka, aby ho snesl z lesa zpět. Chová v sobě démona a vada v jeho tváři je toho důkazem.

Nechají za sebou chlév, louku na seno, jámu na zeleninu, sedm proutěných úlů a chalupu, kterou dědečkův otec postavil před šedesáti lety. Úsvit je zastihne promrzlé a vyděšené několik mil proti proudu řeky. Dědeček se plahočí vedle volků břečkou a zvířata za sebou táhnou valník, na kterém sedí děvčata a drží slepice a kameninové hrnce. Za nimi se vleče kráva Kráska, ucukne před každým stínem, a úplně vzadu jede matka na kobyle a miminko mrká v zavinovačce a dívá se na nebe.

Do setmění už jsou v rokli bez cest, devět mil od vesnice. Mezi balvany pokrytými ledem se klikatí potůček a vzpurné mraky velké jako bohové se táhnou korunami stromů, podivně hvízdají a děsí dobytek. Utáboří se pod vápencovým převisem, kde před dávnými věky hominidé malovali jeskynní medvědy a pratury a nelétavé ptáky. Dívky se přimáčknou k matce, dědeček zapálí oheň, koza kňourá, psi se třesou a oči miminka upoutá zář plamenů.

„Omeir,“ řekne jeho matka. „Budeme mu říkat Omeir. Ten, který dlouho žije.“

Anna 

Je jí osm a vrací se od sklepmistra se třemi džbány Kalafatova tmavě rudého bolehlavu. Zastaví se před domem, kde si chudí pronajímají pokoje, aby si odpočinula. Z okna se zavřenými okenicemi uslyší řečtinu s přízvukem:

… Tou dobou Odysseus kráčel 

v slavný dům Alkinoův a velmi přemýšlel v srdci, 

zastavuje svůj krok, než na práh bronzový vstoupil. 

Jako by ze slunce zář neb z měsíce svítila jasně 

po domě s vysokým stropem, jenž patřil chrabrému králi. 

Stěny pokryté bronzem se táhly tu vpravo i vlevo 

od prahu k pozadí síně, kol vroubené modravou římsou. 

Pevný vladařův dům byl zavírán zlatými dveřmi, 

veřeje stříbrné byly a vězely v bronzovém prahu, 

ze stříbra horní byl práh a zlatý ve dveřích kroužek. 

Zlatí a stříbrní psové tam stáli po obou stranách, 

které Héfaistos sám kdys zhotovil zkušenou myslí 

chrabrému Alkinoovi, by hlídali vladařův palác… 

Anna zapomene na vozíček, na víno, na čas – na všechno. Přízvuk zní podivně, ale hlas je hluboký a měkký a metrum ji popadne jako jezdec ženoucí se tryskem. A teď jsou slyšet chlapecké hlasy opakující verše a pak znova první hlas:

Za dvorem veliký sad se rozkládá poblíže vchodu, 

o čtyřech jitrech, kol z obou stran je ohrada sadu. 

Vysoké stromoví v něm, již rodící, roste tam hojně; 

marhany, hruškové kmeny a jabloně s ovocem skvostným, 

fíky slaďounkých plodů a olivy rostoucí bujně. 

Ovoce těchto stromů se nekazí, v zimě ni v létě 

nehyne: po celý rok je na stromech, stále a stále 

jemným Zefyru vánkem buď vzniká, nebo už zraje. 

Jablko za jablkem a za hruškou hruška tam zraje, 

za fíkem rodí se fík a po hroznech nové zas hrozny. 

Co je to za dům se zlatými dveřmi, stříbrnými veřejemi a se stromy, jejichž ovoce se nekazí? Jako zhypnotizovaná se přiblíží ke zdi domu, přeleze bránu a nakoukne přes okenici dovnitř. Sedí tam ve dvojicích čtyři chlapci kolem starce, jemuž se na krku nadouvá vole. Hoši bezduše a monotónně opakují verše a muž manipuluje s listy pergamenu v klíně a Anna se nakloní tak blízko, jak jí to odvaha dovolí.

Knihy viděla v životě jen dvakrát: Bibli vázanou v kůži se zářivými drahokamy, jež starší nesli hlavní chrámovou lodí Svaté Theofanó, a medicínský katalog na trhu, který bylinkář s bouchnutím zavřel, když se do něj Anna snažila nahlédnout. Tato kniha vypadá starší a špinavější: písmenka jsou na pergamenu natěsnaná jako stopy sta bahňáků.

Učitel pokračuje ve čtení verše, kde bohyně přikryje cestovatele mlhou, aby mohl proklouznout do zářivého domu, a Anna narazí do okenice a chlapci zvednou hlavu. Ramenatá hospodyně vmžiku žene Annu ven branou, jako by odháněla špačka od třešní.

Dívka se vrátí zpátky k vozíčku a opatrně, jak se jen odváží, přijde zase ke zdi, ale kolem hrkají povozy a na střechy začnou padat kapky a pak už nic neslyší. Kdo je Odysseus a kdo ta bohyně, co jej přikryje kouzelnou mlhou? Je to království chrabrého Alkinoa, to samé, co je namalované ve střelecké věži? Brána se otevře a kolem ní proběhnou chlapci, vyhýbají se loužím a šklebí se na ni. Nedlouho poté vyjde ven učitel opírající se o hůl a ona mu zastoupí cestu.

„Ta vaše báseň. Byla napsaná na těch vašich papírech?“

Učitel skoro nemůže otočit hlavou, jako by mu pod bradu přišili dýni.

„Budete mě učit? Pár písmen už umím. Umím to, co vypadá jako dva sloupy a uprostřed tyč, a pak to, co vypadá jako šibenice, a pak ještě to písmeno, co vypadá jako hlava vola naopak.“

Ukazovákem v blátě u jeho nohou napíše A. Muž zvedne pohled k dešti. Kde by měl mít oči bílé, jsou žluté.

„Děvčata nemají učitele. A ty nemáš peníze.“ Anna zvedne džbán z vozíčku. „Mám víno.“

On je najednou ve střehu. Ruka sáhne po džbánu.

„Napřed,“ povídá ona, „mě něco naučíte.“

„Nikdy se to nenaučíš.“

Dívka neustoupí. Starý učitel zamručí. Koncem hole napíše do mokré hlíny:

Ὠκεανός 

„Ókeanos, Oceán, nejstarší syn Nebes a Země.“ Nakreslí kolem slova kruh a šťouchne doprostřed. „Zde je známé.“ Pak šťouchne mimo kruh. „Zde je neznámé. A teď víno.“

Podá mu jej a on pije a drží džbán oběma rukama. Anna si dřepne na paty. Ὠκεανός. Sedm značek v blátě. A přesto obsahují onoho osamělého cestovatele a palác se stěnami pokrytými bronzem a zlatými psy a bohyní s mlhou?

Za pozdní návrat potrestá vdova Theodora Annu baštonádou na levé noze. Za jeden poloprázdný džbán baštonádou na pravé. Deset ran na každou. Anna skoro nepípne. Půl noci si vyrývá písmena do povrchu své mysli a celý následující den, když se šourá nahoru a dolů po schodech, když nosí vodu, když nosí úhoře kuchařce Chryse, vidí Alkinoovo ostrovní království ověnčené oblaky a požehnané západními větry, zaplavené jablky, hruškami a olivami, modrými fíky a rudými granátovými jablky a chlapce ze zlata na zářivých piedestalech s hořícími pochodněmi v rukou.

O dva týdny později se vrací z trhu schválně delší cestou, aby mohla projít kolem nájemního domu, když zahlédne toho učitele s nafouklým krkem sedět na slunci jako kytku v květináči. Položí na zem košík cibule a prstem do prachu napíše:

Ὠκεανός 

Kolem slova nakreslí kruh.

„Nejstarší syn Nebes a Země. Zde je známé. Zde je neznámé.“

Muž nakloní hlavu na jednu stranu a sklouzne k ní očima, jako kdyby ji nikdy dřív neviděl, a vlhké oči se mu zalesknou.

Jmenuje se Licinius. Předtím, než ho postihla rána osudu, vypráví, byl učitelem zámožné rodiny ve městě směrem na západ a vlastnil šest knih a železnou truhlu, v níž je přechovával: dva životopisy svatých, knihu Horatiových projevů, svědectví zázraků svaté Alžběty, čítanku řecké mluvnice a Homérovu Odysseiu. Jenže pak jeho město dobyli Saracéni a on utekl do hlavního města s holýma rukama a děkoval andělům nebeským za městské hradby, jejichž základy byly položeny samotnou Matkou Boží.

Zpod kabátu Licinius vytáhne tři flekaté ruličky pergamenu. Odysseus, povídá, byl kdysi generálem v té nejvěhlasnější armádě, která kdy existovala. Byla složená z legií z Élidy, z Dulichia, z opevněných měst Knóssos a Gortýna, z míst, kde končilo moře. Přeplula oceán v tisíci černých lodích, aby vyplenila bájné město Tróju, a z každé lodi se vyhrnulo tisíc válečníků, bylo jich nepočítaně, vypráví Licinius, jako listí na stromech nebo jako much, jež se rojí kolem věder teplého mléka ve stájích pastýřů. Deset let Tróju obléhali, a když ji konečně dobyli, vyčerpané legie odpluly domů a všichni se v pořádku vrátili, až na Odyssea. Celá báseň o jeho cestě domů, vysvětluje Licinius, se skládá ze čtyřiadvaceti zpěvů, každý zastupuje jedno písmeno abecedy a odrecitovat je trvá několik dní, ale Liciniovi zbyly jen tyhle tři úseky, od každého jen půltuctu stránek, popisující části, kde Odysseus odejde z jeskyně Kalypsó, zasáhne ho bouře a nahého jej vyplaví na ostrov Scheria, jenž je domovem statečného Alkinoa, krále Fajáků.

Bývaly doby, pokračuje ve vyprávění, kdy všechny děti v říši znaly všechny postavy z Odysseova příběhu. Ale dlouho předtím, než byla Anna vůbec na světě, vypálili město katoličtí křižáci ze západu, pozabíjeli tisíce lidí a připravili je o velkou část bohatství. Poté mory vzaly půlku obyvatelstva a z té půlky ještě půlku a tehdejší císařovna musela prodat korunu do Benátek, aby zaplatila vojenské posádce, a nynější císař nosí korunu ze skla a skoro si ani nemůže dovolit talíře, ze kterých jí, a tak se město belhá dlouhým soumrakem a čeká na druhý příchod Krista a na staré příběhy už nikdo nemá čas.

Annina pozornost zůstává upřená na listech. Tolik slov! Trvalo by jí sedm životů, než by se je naučila.

Pokaždé, když kuchařka Chryse pošle Annu na trh, najde si dívka důvod, aby navštívila Licinia. Nosí mu kůrky chleba, uzené ryby, půl obroučky drozdů, dvakrát se jí podaří ukrást džbán Kalafatova vína.

On ji na oplátku učí. A je ἄλφα – alfa, B je βῆτα – beta, Ω je ὦ μέγα – omega. Když zametá ve vyšívárně, když se vláčí s další rolí látky nebo kbelíkem uhlí, když sedí ve vyšívárně vedle Marie, prsty zdřevěnělé a nad hedvábím jí proudí pára od úst, procvičuje si písmena na tisících prázdných stranách své mysli. Každé písmeno označuje zvuk a spojením zvuků vznikají slova a spojením slov vznikají světy. Znavený Odysseus vyrazí z jeskyně Kalypsó k voru, jemné kapičky oceánu mu navlhčí tvář, pod hladinou se zaleskne stín boha moře s chaluhami proudícími z modrých vlasů.

„Plníš si hlavu zbytečnostmi,“ zašeptá Marie. Ale uzlíkový řetízkový steh, copánkový steh, kvítky – to se Anna nikdy nenaučí. Jediná dovednost s jehlou, jež předvádí s železnou pravidelností, je náhodné píchnutí do prstu a krvácení na plátno. Její sestra ji pobízí, ať si představí ty svaté muže, kteří budou konat božské obřady oblečeni do rouch, jež pomáhala zdobit, ale Annina mysl neustále odbočuje k ostrovům na okraji moře, kde tečou sladké prameny a bohyně slétají z mraků na paprscích světla.

„U všech svatých,“ povzdychne si vdova Theodora, „naučíš se to vůbec?“ Anna je dost stará na to, aby si uvědomovala nebezpečnost jejich situace: s Marií nemají rodinu ani peníze, nepatří nikomu a v Kalafatově domě můžou zůstat jen díky Mariině vyšívacímu nadání. Nejlepší život, v jaký mohou doufat, je sedět u jednoho z těchto stolů a vyšívat kříže a anděly a rostliny na pluviály, kalichová vela a ornáty od úsvitu do soumraku, dokud jim nezůstane na zádech hrb a oči nevypovědí službu.

Opička. Moucha. Zoufalka. A přesto nedokáže přestat.

„Jedno slovo po druhém.“

Znova studuje změť značek na papyru.

πολλῶν δ᾽ ἀνθρώπων ἴδενἄστεα καὶ νόοςἔγνω 

„Já to nedokážu.“

„Dokážeš.“

„Ἄστεα jsou města; νόος je mysl; ἔγνω je naučil se. Viděl města mnoha lidí a naučil se jejich způsobům,“ řekne.

Liciniova ústa se zkroutí do úsměvu a jeho vole na krku se zachvěje.

„Tak. Přesně tak.“

Skoro přes noc se ulice rozzáří významem. Anna čte vyryté nápisy na mincích, na nárožních kamenech a hrobkách, na olověných pečetích, na opěrných pilířích a mramorových plaketách usazených do obranných zdí – z každé klikaté uličky města je takový ošoupaný manuskript.

Slova září na oprýskaném okraji talíře, který má kuchařka Chryse vedle krbu, Zoe nejzbožnější. Nad vchodem do malé, zapomenuté kapličky stojí Pokoj tobě, kdož vstupuješ s laskavým srdcem. Její oblíbený nápis je vytesán do překladu nad dveřmi strážného vedle brány ke Svaté Theofanó a trvá jí půl soboty jej rozluštit:

Zloději, lupiči, vrazi, jezdci a vojáci, zastavte ve vší pokoře, neboť my jsme ochutnali růžovou krev Ježíšovu.

Když Anna vidí Licinia naposledy, fouká studený vítr a jeho pleť má barvu bouře. Z očí mu teče, chléb, který mu přinesla, je nedotčený a vole na jeho krku vypadá úplně jako nějaký zlověstný tvor, zanícený a rudý, jako by měl dnes v noci konečně pohltit celou jeho tvář.

Dnes, říká, si probereme slovo μῦθος, mythos, které znamená rozhovor nebo něco vyřčeného, ale také příběh, legendu z časů starých bohů, a vysvětluje, jak křehké, proměnlivé slovo to je, když dokáže zároveň označit něco pravdivého i nepravdivého, a pak jeho pozornost ochabne. Vítr z jeho prstů zvedne jeden arch a Anna ho dohoní, opráší a vrátí mu jej do klína. Licinius má dlouhou dobu zavřené oči.

„Archiv,“ konečně promluví, „znáš to slovo? Úložiště, místo odpočinku. Text – kniha – je úložištěm vzpomínek lidí, kteří žili před námi. Způsob, jak zachovat paměť, zatímco duše odešla jinam.“

V tu chvíli otevře oči dokořán, jako by pohlédl do velké temnoty.

„Ale knihy, stejně jako lidé, umírají. Umírají v požárech a povodních nebo v ústech červů nebo kvůli vrtochům tyranů. Pokud je nikdo neochrání, odejdou ze světa. A když ze světa odejde kniha, vzpomínka zemře podruhé.“

Svraští obličej a dýchá pomalu a nepravidelně. Listí drhne uličkou a nad střechami proudí jasné mraky a kolem projde několik soumarů s jezdci zabalenými proti chladu a ona se zachvěje. Má jít pro hospodyni? Pro felčara?

Liciniova paže se zvedne, ve zkroucených prstech drží tři ošoupané archy.

„Ne, učiteli,“ povídá Anna, „jsou vaše.“

Ale on jí je vtlačí do rukou. Anna se podívá do ulice: nájemní dům, zeď, rachotící stromy. Pomodlí se a zastrčí si listy pergamenu do šatů.

Omeir 

Nejstarší dcera zemře na červy, prostřední vezme horečka, ale chlapec dál roste. Ve třech letech se dokáže udržet vzpřímený na saních, když Lístek a Jehlička nejdřív čistí a pak kypří louku na seno. Ve čtyřech umí naplnit konvici u potoka a protáhnout ji přes balvany do kamenného domku o jedné světnici, který dědeček postavil. Jeho matka dvakrát zaplatí podkovářově ženě, aby přijela z vesnice devět mil proti proudu řeky a zašila chlapci díru ve rtu jehlou a provázkem, a dvakrát se to nepodaří. Rozštěp, který se mu táhne horní čelistí až do nosu, se neuzavře. Ale i přesto, že ho někdy pálí v uších a čelist ho občas bolí a vývar mu pravidelně teče z úst ven a kape na oblečení, je statný, tichý a nikdy není nemocný.

Jeho nejranější vzpomínky jsou tyto tři:

1. Stojí v potoce mezi Lístkem a Jehličkou, kteří se napájejí, a sleduje, jak jim z obrovských kulatých brad padají kapičky vody a lesknou se ve svitu slunce.

2. Jeho sestra Nida se nad ním šklebí a chystá se mu do horního rtu zabodnout větvičku.

3. Dědeček zbavuje bažanta peří, jako by ho vysvlékal, a pak to jasně růžové tělo opéká nad ohněm ve světnici.

Těch pár dětí, které občas potká, ho vždycky nutí hrát obludy, když si hrají na Bulúkijovy příběhy z Tisíce a jedné noci, a ptají se ho, jestli jeho tvář opravdu může u kobyl vyvolat potrat a jestli kvůli němu střízlíci padají z oblohy v letu. Ale taky mu ukážou, jak najít křepelčí vajíčka a ve kterých dírách v říčním dně se ukrývají největší pstruzi, a upozorní ho na zpola vykotlaný černý tis rostoucí nad krasovým srázem vysoko nad roklí, v němž se prý ukrývají zlí duchové a který nikdy neuschne.

Spousta dřevorubců a jejich žen se k němu ani nepřiblíží. Víckrát se stalo, že obchodník projíždějící kolem řeky radši pobídl koně nahoru k lesu, než aby riskoval, že Omeira potká na cestě. Pokud na něj někdy nějaký cizí člověk pohlédl, aniž by se mu v očích zračilo podezření nebo strach, tak už si to nepamatuje.

Nejradši má letní dny, když stromy tančí ve větru a na balvanech smaragdově září mech a roklí se nahánějí vlaštovky. Nida si prozpěvuje a vede kozy na pastvu, jejich matka leží na balvanu nad potokem s pusou otevřenou, jako by vdechovala světlo, a dědeček bere sítě a hrnek s ptačím lepem a vede Omeira vysoko na horu nachytat ptáky. I když má páteř ohnutou a chybí mu dva prsty na noze, jde dědeček rychle a Omeir na každý jeho krok musí udělat dva. Jak tak stoupají, dědeček ho přesvědčuje o tom, že vůl je lepší než kůň: je klidnější a vyrovnanější, nepotřebuje oves, jeho hnůj nespálí ječmen jako ten koňský, když už je starý, dá se sníst, když jeden z nich umře, ostatní po něm truchlí, když leží na levém boku, znamená to, že přijde pěkné počasí, ale když leží na pravém, bude pršet. Bukové lesy přejdou v borové a borové lesy zase v hořce a petrklíče a do večera dědeček na své návnady chytí tucet tetřívků.

Za soumraku se utáboří na mýtině poseté balvany, kolem nich se motají psi a kontrolují, jestli v okolí nejsou vlci, a Omeir rozdělá oheň a dědeček oškube a opeče čtyři tetřívky a hřebeny hor pod nimi padají dolů v kaskádě tmavnoucí modři. Dojedí, oheň dohořívá do uhlíků, dědeček se napije slivovice z vydlabané tykve a chlapec nadšeně čeká, cítí, že se to k němu valí jako osvětlený vozík plný koláčů a medu, který se už už objevuje v zatáčce.

„Už jsem ti vyprávěl,“ řekne dědeček, „jak jsem kdysi vyšplhal na záda obrovskému broukovi a navštívil Měsíc?“

Nebo: „Už jsem ti vyprávěl o své cestě na ostrov z rubínů?“

Povídá Omeirovi o skleněném městě daleko na severu, kde všichni mluví šeptem, aby nic nerozbili, a prý se jednou proměnil v žížalu a prohrabal se až do podsvětí. Příběhy vždycky končí dědečkovým bezpečným návratem na horu poté, co přežil další děsivé a úžasné dobrodružství, a uhlíky vyhasnou do popela a dědeček začne chrápat a Omeir se dívá do noci a přemýšlí, jaké světy plují mezi dalekými světly hvězd.

Když se zeptá matky, jestli brouci umí létat až na měsíc nebo jestli dědeček opravdu strávil celý rok v břiše mořského netvora, tak se na něj usměje a odpoví, že pokud ví, dědeček nikdy neopustil horu a mohl by se teď Omeir, prosím, soustředit na tavení vosku, se kterým jí pomáhá?

Ale chlapec se přece jen sám toulá po stezce ke zpola vykotlanému tisu nad srázem, vyšplhá do jeho větví a hledí dolů na řeku, tam, kde mizí v meandru, a představuje si dobrodružství, která by mohla přijít: lesy, kde stromy mluví, pouště, kde lidé s koňskými těly utíkají tak rychle, jako létají vlaštovky, říši na vrcholku země, kde končí roční období a mořští draci plavou mezi horami ledu a kde žijí nesmrtelní modří obři.

Když Kráska, jejich stará kráva s prohnutým hřbetem, rodí naposledy, je mu deset let. Většinu odpoledne jí zpod zvednuté klenby ocasu vykukují dvě malá kopýtka, ze kterých v chladu stoupá pára a odkapává hlen. Kráska přežvykuje, jako by se na světě nic nedělo, ale nakonec přijde kontrakce a zbytek blátivě hnědého telátka vyklouzne ven.

Omeir jde blíž, ale dědeček ho s tázavým výrazem táhne zpět. Kráska olizuje tele, jehož malé tělíčko se pod vahou jejího jazyka houpá, dědeček zašeptá modlitbu, mrholí, ale tele se nepostaví.

A pak uvidí to, co dědeček. Pod Krásčiným ocasem se objevil druhý pár kopýtek. Za kopýtky se objeví čumák s malým růžovým jazýčkem zachyceným mezi čelisti, který následuje oko a narodí se druhé tele, tentokrát šedé.

Dvojčata. Oba býčci.

Skoro v tutéž chvíli, kdy se šedé tele dotkne země, se postaví a začne sát z vemena. Hnědé tele má bradu pořád schovanou. „Něco je špatně,“ zašeptá dědeček a prokleje chovatele, kterému zaplatil za otelení, ale Omeir usoudí, že si tele jen dává na čas. Snaží se přijít na kloub podivné směsici gravitace a kostí.

Šedé tele pije postavené nožkách, jež vypadají jako ohnuté větévky, to prvorozené je stále mokré, skrčené v kapradí. Dědeček si povzdechne, ale vtom se první tele postaví a udělá krok směrem k nim, jako by říkalo: „Který z vás o mně pochyboval?“ a dědeček s Omeirem se smějí a jmění rodiny je zdvojnásobeno.

Dědeček varuje, že pro Krásku bude těžké dávat dost mléka pro dva, ale kráva se nedá a bez přestání se pase, dny se prodlužují a telata rostou rychle a bez přestání. Hnědého pojmenují Stromek a šedého Měsíc.

Stromek má rád svá kopýtka čistá, bečí, když se matka vzdálí, a klidně prostojí půlku dopoledne, zatímco mu Omeir ze srsti vybírá bodláky. Měsíc na druhou stranu pořád někam kluše, aby prozkoumal můry, muchomůrky a pařezy, okusuje provazy a řetězy, žere piliny, brodí se po kolena bahnem, zachytí se rohem do uschlého stromu a bučí o pomoc. Co ale obě telata od začátku sdílí, je láska k chlapci, který je krmí z ruky, hladí je po čenichu a často se budí v chlévě vedle chalupy v klubíčku velkých teplých těl. Hrají s ním na schovávanou a závodí, kdo dřív doběhne ke Krásce, společně dupají do jarních louží uprostřed třpytivých hejn much; zdá se, že mají Omeira za bratra.

Ještě jim není ani měsíc, když jim dědeček nasadí jařmo. Omeir naplní valník kameny, vezme si bodec a začne je cvičit. Hyjé, hůj, hot znamená doprava, čehý doleva, prrr znamená stůj – nejprve telata chlapce vůbec neposlouchají. Stromek odmítá couvat a být zapřažený k nákladu, Měsíc se snaží sundat jařmo o každý strom, který potká. Vozík se naklání, kamení padá, telata si klekají na kolena a vřískají a staří Lístek s Jehličkou zvedají pohled od pastvy a potřásají prošedivělými hlavami, jako by se dobře bavili.

„Jaký tvor,“ směje se Nida, „by věřil někomu s takovou tváří?“

„Ukaž jim, že pro ně uděláš všechno, co potřebují,“ praví dědeček.

Omeir začne znova. Poklepává je bodcem po kolenou, mlaská a píská, šeptá jim do uší. To léto se hora zazelená jako ještě nikdy, tráva vyroste vysoko a úly jeho matky obtěžká med a poprvé od chvíle, kdy je vyhnali z vesnice, má rodina dostatek jídla.

Měsíci i Stromkovi se protáhnou rohy, kýty jim zesílí a hrudníky nabydou. Když přijde čas je vykastrovat, jsou už větší než jejich matka a Lístek s Jehličkou vedle nich vypadají jako drobečkové. Dědeček říká, že když člověk pozorně poslouchá, uslyší je růst, a ačkoliv si je Omeir docela jistý, že dědeček vtipkuje, tak když se nikdo nedívá, přiloží ucho k Měsícovým obrovským žebrům a zavře oči.

Na podzim údolí zaplní řeči, že sultán Murad II., ochránce světa, zemřel a k moci se dostal jeho osmnáctiletý syn (ať mu dá Bůh věčný život). Obchodníci, kteří kupují od rodiny med, tvrdí, že nový sultán je předzvěstí nového období prosperity, a v malé rokli se zdá, že je to pravda. Cesta je čistá a suchá a dědeček s Omeirem vymlátí zatím největší úrodu ječmene a Nida s matkou hází zrnka do košů a jasný čistý vítr odnáší plevy.

Jednoho večera, zrovna před prvním sněhem, přijede od řeky cestovatel na kobyle s lesklou srstí a za ním sluha na herce. Dědeček pošle Omeira a Nidu do chléva a ti se dívají škvírkami mezi kulatinou. Cestovatel má na hlavě trávově zelený turban a jezdecký plášť s podšívkou z jehněčí vlny a plnovous tak upravený, že Nida dumá nad tím, jestli mu jej ve spaní nepřistřihávají skřítci. Dědeček jim ukáže starověké malby v jeskyni a pak se cestovatel prochází po hospodářství, obdivuje záhony a úrodu, a když zahlédne dva mladé býky, spadne mu brada.

„Dáváte jim pít krev obrů?“

„Je vzácným požehnáním,“ odpoví dědeček, „mít dvojčata na jedno jařmo.“

Za soumraku matka se zahaleným obličejem nabídne hostům zeleninu na másle a poslední melouny sezony pokapané medem a Nida s Omeirem se plíží kolem chalupy, aby mohli poslouchat, a Omeir se modlí, aby zaslechli příběhy o městech, které návštěvník viděl v zemích za horami. Cestovatel se zeptá, jak to, že žijí sami v rokli několik mil od nejbližší vesnice, a dědeček odpoví, že zde žijí, protože chtějí, a že sultán, věčný mu mír, rodině vždy poskytl, co bylo třeba. Cestovatel cosi neslyšně zamumlá, jeho sluha se postaví, odkašle si a řekne: „Pane, ve chlévě ukrývají ďábla.“