Mick Finlay 

Vražedná jáma 

Originální název: The Murder Pit 

Vydáno u HQ, HarperCollins Publishers Ltd., London 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Mick Finlay 2019 

Originally published in the English language by 

HarperCollins Publishers Ltd. under the title The Murder Pit. 

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd. 

Mick Finlay asserts the moral right to be identified as the author of this work. 

Translation © Petra Pechalová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0398-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-0399-3 (mobi)

Poznámka autora 

V devadesátých letech devatenáctého století se pomocí termínů „idiot“ a „imbecil“ označovali lidé, o kterých nyní říkáme, že trpí specifickými poruchami učení a poruchami vývoje a intelektu. Downův syndrom byl znám jako „mongolismus“ a lidé s touto poruchou se nazývali „mongoloidé“ nebo „mongolové“. Ačkoli je v dnešní době nepříjemné tyto nálepky slyšet, termín „Downův syndrom“ se začal používat teprve v šedesátých letech dvacátého století.

Dobrým lidem z Haslemere Avenue a 33P. 

Konec osmdesátých, začátek devadesátých let. 

Kapitola první 

Jižní Londýn, 1896 

Hrůza občas přichází s úsměvem ve tváři a tak tomu bylo i u případu Birdie Barclayové. Psal se Nový rok, bylo časně z rána, cesty pokrývalo zamrzlé bahno a mlhou jako jakýsi černý sníh poletovaly saze. Ulicemi se plahočili zkřehlí koně, které zasmušilí muži s rudými tvářemi poháněli do míst, kam se zvířatům nechtělo. Kolem postávali nájemní zametači chodníků a čekali, až jim nějaký zákazník hodí minci, zatímco staříci se přidržovali zdí a zábradlí, aby neuklouzli na hladkých dlažebních kostkách, vzdychali, něco si mumlali, dolovali z krku chrchle a plivali je na hromady koňského trusu, navršené na každém rohu.

Už několik týdnů jsme žádný případ neměli, takže dopis od pana Barclaye, jímž nás zval dnes odpoledne na návštěvu, byl velice vítaný. Žil v Saville Place, v řadě dvoupokojových domků pod železniční tratí, mezi Lambethským palácem a Bethlemskou nemocnicí. Když jsme k domu dorazili, slyšeli jsme, jak uvnitř v doprovodu piana zpívá nějaká dáma. Zrovna jsem se chystal zaklepat, když mě šéf chytil za paži.

„Počkejte, Barnette,“ zašeptal.

Stáli jsme na prahu a poslouchali a okolo nás se kupila hustá mlha. Byla to píseň, kterou mohl člověk často slýchat v hospodě před zavíračkou, ale nikdy jsem ji neslyšel zpívanou tak vybraně a smutně, tolik prosycenou pocitem samoty: „Za soumraku, ach má drahá, všechna světla pohasnou, tichý stín a tma už padá, přijdou a zas odejdou…“ Když se blížil refrén, šéf zavřel oči a začal se houpat do taktu, tvář jako vepř při stolici. A jakmile přišla poslední sloka, rozezpíval se i on, falešně a mimo rytmus, a úplně přehlušil truchlivý hlas dámy uvnitř: „Když ve větru stesk se vzmáhá, hoře tiché, záhadné, budeš mě mít v srdci, drahá, tak jako už dlouho ne?“

Myslím, že to byl jediný verš, který znal, verš, který nejsilněji promlouval k jeho ztrápenému srdci. Utichl, zalkl se a zachvěl. Natáhl jsem k němu ruku, abych mu stiskl jeho tlustou paži. Nakonec přece jen otevřel oči a přikývl na znamení, že můžu zaklepat.

Dveře otevřel statný rudolící chlapík. První, čeho jste si všimli, byl jeho červený frňák s bambulkou a jemným chmýřím jako u angreštu. Pod ním měl hustý černý knír, třebaže vlasy kolem jeho holého temene byly bílé. Pozdravil nás nervózním hlasem a uvedl nás do přijímacího pokoje, kde stála vedle piana vysoká žena. Byla to Španělka nebo Portugalka nebo něco na ten způsob, oblečená od hlavy až k patě v černém.

„Tito pánové jsou detektivové, drahá,“ oznámil jí a vzrušeně si zamnul ruce. „Pane Arrowoode, pane Barnette, moje žena, paní Barclayová.“

Jakmile zaslechla naše jména, objevil se jí na tváři úsměv a ze způsobu, jakým se jí šéf poklonil a přitiskl si dlaň k hrudi, jsem poznal, že vůči této dámě – díky jejímu zpěvu, jejím hlubokým tmavým očím a laskavosti v jejím výrazu – cítí pokoru. Vybídla nás, abychom se usadili na pohovku. Malý salón byl přecpaný nábytkem, který na něj byl až příliš velký. Piano stálo vtěsnané mezi psací stůl a skříň s vitrínou. Pohovka se dotýkala křesla. Většinu krbové římsy zabíraly nesnesitelně hlasitě tikající pozlacené hodiny.

„Takže,“ spustil šéf, „co kdybyste nám řekli, co vás trápí, a my uvidíme, jak vám s tím můžeme pomoct?“

„Jde o naši dceru, Birdie, pane,“ svěřil se mu pan Barclay. „Před šesti měsíci se přivdala do farmářské rodiny, ale od svatby o ní nic nevíme. Vůbec nic. Ani jednou nás nenavštívila, ani jednou nám nenapsala, dokonce ani teď o Vánocích. Dvakrát jsem se za ní pokusil zastavit, ale ani mě nechtěli pustit dovnitř! Tvrdili, že je někde na návštěvě. Ale to prostě nemůže být pravda.“

„Mladé dámy přece chodí na návštěvy?“ podivil se šéf.

„Ona není zrovna návštěvový typ. Chápal byste to, kdybyste ji znal. Děláme si příšerné starosti, pane Arrowoode. Je to, jako by zmizela.“

„Nepohádali jste se před svatbou? Občas to bývá velice náročná událost.“

„Taková ona není,“ odvětila paní Barclayová. Vedle manželovy nervozity to byla velice klidná žena. Měla protáhlou opálenou tvář a černé vlasy jí volně splývaly na záda. Z koutku oka jí na tvář skanula tři drobná znaménka. Jakmile si všimla, že ji pozoruju, znovu se jí na tváři objevil ten její pokorný úsměv. „Birdie se nikdy s nikým nehádá. Udělá, co jí řeknete, i kdyby jí to mělo ublížit, proto si děláme takové starosti. Nikdy by se od nás takto neodstřihla. Myslíme, že jí v kontaktu s námi musí bránit.“

„To je velice znepokojivé,“ podotkl šéf a pokýval svou velkou kebulí. Vlasy kolem lysiny měl zacuchané a slepené a břicho mu napínalo knoflíky jeho ošuntělého persiánového kabátu. Vytáhl pero a zápisník. „Tak nám povězte o jejím manželovi. A nic nevynechejte.“

„Jmenuje se Walter Ockwell,“ spustil pan Barclay. Ruce mu cukaly, jako by ho dráždilo mluvit o svém zeti. „Jeho rodina vlastní prasečí farmu na okraji Catfordu. Vůbec mu nevěříme. Je to podivín a nemyslím to v obvyklém slova smyslu, jak už se o farmářích říká. Lépe to nedokážu popsat. Nepodívá se vám do očí. Před svatbou jsme to nevěděli, ale pobyl krátce ve vězení za to, že při rvačce ubil jednoho chlapíka málem k smrti. Řekl mi o tom pastor, když jsem ho naposledy navštívil. Praštil ho z boku do hlavy takovou silou, až mu vyletělo oko. Rozdrtil mu totiž dutiny. To oko mu prý viselo na takovém tom vláknu až na tvář.“ Pan Barclay se zachvěl. „Nuže, pane! Ten pastor nám o tom mohl říct už před svatbou, nemyslíte? A jako kdyby to nebylo málo, navíc se ukázalo, že byl už jednou ženatý. Ta chuděra zemřela něco přes dva roky zpátky.“

Šéf přestal psát a věnoval mi významný pohled.

„Jak zemřela?“ zeptal se.

„Zřítila se na ni vlečka, tak to aspoň tvrdí pastor. Šli jsme na policii, ale nijak nám nepomohli. Seržant Root tvrdil, že Birdie se s námi pravděpodobně sejde, až na to bude připravená. Proto jsme přišli za vámi, pane. Mohlo se stát, že jí ublížil, a oni teď nechtějí, abychom se o tom dozvěděli.“

Šéf se tvářil zachmuřeně. Vřelý úsměv byl tentam.

„A vy o ní nevíte ani slovíčko?“

„Jako by se po ní slehla zem. Z toho, co víme, by mohla být klidně mrtvá.“

„Kdo další na té farmě žije, pane?“

„Je jich tam pět. Matka je upoutaná na lůžko. Pak je tam jeho sestra Rosanna, ta je svobodná, a bratr Godwin s manželkou Polly. V obou případech to byla ta sestra, kdo mě nepustil dovnitř. Ptal jsem se na Waltera, ale ten se jel kamsi na sever podívat na prasata. Říkám vám, že jsem tam nebyl vítaný. Trval jsem na tom, aby mě pustila dál, ale zatvrzele to odmítala. Co jsem mohl dělat? Řekl jsem jí, ať Birdie požádá, aby nás navštívila v jedné neodkladné záležitosti, ale netuším, jestli tu zprávu vůbec dostala. To samé s dopisy. Chápete to, pánové? Z naší dcery se stal duch!“

„Jak svého manžela potkala, smím-li se zeptat?“ otázal se šéf.

„Představil nám ho můj kolega z práce. Chtěli jsme pro ni někoho vhodnějšího, ale už se rozhodla. A navíc…“ Střelil pohledem po manželce. „Nebyli jsme si jisti, jestli by si ji někdo jiný vzal.“

„Dunbare!“ vyjekla.

„Tady detektivové musí znát celou pravdu, drahá.“ Otočil se zpátky k nám a z hlasu mu vyprchala veškerá tíseň. „Birdie utrpěla při příchodu na svět menší újmu a nikdy se zcela nevyvinula. Potřebuje hodně vedení. Doktor to nazval idiocie. Jinými slovy slabomyslnost. Řekl bych, že Walter na tom taky nebude zrovna nejlíp. Přišlo nám to tak oběma, viď, drahá?“

„Je mentálně postižená?“ zeptal se šéf, zatímco si zapisoval do notesu.

„Jen je taková pokorná,“ odvětila paní Barclayová.

„Rozumí velice dobře, ale v mluvení je trochu pomalejší. Od vidění byste to nepoznal. A taky je moc šikovná, nemají si tam na co stěžovat. Udělá, co je jí řečeno.“

„A co byste chtěli, abychom s tím provedli my?“

„Chceme, abyste nám ji přivedl zpátky domů,“ odpověděl pan Barclay a přistoupil k manželce, hned nato však změnil názor a odebral se ke krbu.

„Co když se nebude chtít vrátit, pane? Co potom?“

„Ona nemá vlastní rozum, pane Arrowoode,“ namítl pan Barclay. „Uvěří každému, udělá všechno, co jí člověk řekne. Jestli ji obrátili proti nám, musíme ji od nich dostat pryč. Pokud se nám ji podaří dostat sem, známe doktora, který bude přísahat, že je manželství vzhledem k jejímu duševnímu postižení neplatné. Můžeme ho nechat anulovat.“

„Takže chcete, abychom ji unesli, pane Barclayi?“ zeptal se šéf svým nejsladším tónem.

„Když je to k rodičům, tak to není únos.“

„Obávám se, že je, pane.“

„Tak aspoň zjistěte, jestli je v bezpečí,“ vmísila se do hovoru paní Barclayová třesoucím se hlasem. Otřela si kapesníčkem koutky očí. „Jestli s ní nezachází špatně.“

Šéf přikývl a poplácal ji po ruce. „To bychom mohli, madam.“

Poklepal mi na koleno.

„Sazba je dvacet šilinků denně, plus výdaje,“ oznámil jsem jim. „U podobných případů se platí dva dny dopředu.“

Zatímco jsem mluvil, vyhrabal se šéf na nohy a přešel místnost, aby si prohlédl obraz plachetnice pověšený u dveří. Třebaže Arrowood neměl peněz nazbyt a často byl úplně švorc, žádal o zaplacení jen nerad. Měl o sobě vysoké mínění a styděl se za to, že je džentlmenem, který za své služby potřebuje kompenzaci.

„Kdyby to zabralo jen jeden den, zbytek částky, kterou nepoužijeme, vám vrátíme,“ pokračoval jsem, zatímco pan Barclay vytáhl z kapsy vesty peněženku a odpočítal drobné. „Jednáme čestně. Každý vám to potvrdí.“

Jakmile jsme měli hotovo, šéf se od obrazu zase odvrátil.

„Jak dlouho tady žijete, madam?“

„Jak dlouho?“ zeptala se paní Barclayová a pohlédla na manžela.

„Pár let,“ odpověděl a opřel se loktem o vysokou krbovou římsu, načež s ním ucukl, jako by ho položil na rozpálenou plotnu. „Možná pět.“

„Pět let,“ přikývl šéf.

„Ano, je to slušná čtvrť. A jen tak pro zajímavost, v této ulici bydlel i Kiplingův bratr.“

„No ne, jak pozoruhodné,“ zamumlal šéf. „Smím se zeptat, jaká je vaše profese, pane?“

„Jsem vedoucí úředník u pojišťovací firmy.“

„Tasker a synové,“ dodala jeho žena. „Dunbar už u nich pracuje dvaadvacet let. A já dělám učitelku zpěvu.“

„Máte nádherný hlas, madam,“ pochválil ji šéf. „Slyšeli jsme vás při příchodu.“

„Vyučovala ji paní Weldenová. Má žena patřila mezi její nejlepší žačky. Zpívala s Irene Adlerovou v Oxfordu: lord Ulverston jí složil osobní poklonu.“

„To už je pár let zpátky,“ špitla paní Barclayová a sklopila pohled. Přešla k malému psacímu stolu, otevřela ho a vytáhla jasně modré paví pero. „Až Birdie uvidíte, dejte jí tohle. Řekněte jí, že ji mám moc ráda a že se mi stýská.“

„A taky jí řekněte, že až se vrátí, koupím jí nové šaty, které jí k tomu peru budou ladit,“ dodal její manžel.

Šéf přikývl. „Uděláme vše, co je v našich silách, abychom vám pomohli. Udělali jste dobře, že jste nám zavolali.“

Před odchodem nám dali Birdiinu fotografii a vysvětlili nám, jak se k farmě dostaneme. Cestou po Saville Place se proti nám vynořil z mlhy chlapec, který měl hlavu ovázanou dvěma šátky.

„Poslyš, hochu,“ zastavil ho šéf a ukázal na domek.

„Nevíš, kam se odstěhovali ti lidé, co tady žili před Barclayovými?“

„Pan Avery se odstěhoval do Bedfordu, pane,“ odpověděl chlapec, kterému se od pusy vznášely bílé obláčky páry a ruce měl vražené v podpaží, aby si je zahřál.

„Chcete adresu? Máma ji bude mít.“

„Ne, děkuji. A kdy se sem Barclayovi přistěhovali?“

„Zhruba tak před dvěma měsíci, pane. Možná třemi.“

Když jsme odbočili do Lambeth Road, zeptal jsem se ho, jak to věděl.

„Všechen ten nábytek koupili nedávno,“ odvětil. Sáhl do kapsy vesty, vytáhl krabičku s čokoládovými hvězdičkami a jednu mi nabídl. Z toho, jak je měl tak blízko hřejivého sádla na své hrudi, byly zteplalé a rozměklé. Pár si jich vzal a hodil si je do pusy. „Na ničem nebyl ani škrábaneček. Když jsem se paní Barclayové zeptal, jak dlouho tam žijí, vypadalo to, že neví, co mi má říct. Přišlo mi to velice zvláštní. A všiml jste si na tapetách v místech, kam se nedostaly saze, všech těch obrysů po obrazech? Posledních pár měsíců v tom pokoji přece museli rozdělávat oheň, takže tam ty obrazy ještě nedávno byly. Přesto jediný, který měli, byl ten s tou velkou lodí. Nakoukl jsem pod něj a žádný světlý obdélník tam na stěně nebyl, Barnette. Museli ho tam pověsit nedávno.“

„Takže jste tak trochu hádal, pane.“ Rozesmál se.

„Vždycky hádám, Barnette. Dokud se mi to nepotvrdí. Každopádně si na ty dva musíme dát pozor. Něco skrývají.“

Za chůze jsem se sám pro sebe usmál. Ačkoli by ho naštvalo, kdybych něco takového řekl, občas se Sherlocku Holmesovi podobal víc, než si uvědomoval. Hodil si do pusy poslední čokoládové hvězdy a prázdnou krabičku odhodil do ulice.

„Co si o tom případu myslíte?“ zeptal jsem se.

„Nemusí to nic znamenat, ale kdybych byl rodič, sám bych si dělal starosti. Slabomyslná mladá žena, které někdo brání v tom, aby se vídala s vlastní rodinou. Násilnický manžel.“ Olízl si prsty a otřel si je o kalhoty.

„Chudák Birdie může být klidně v pěkném maléru. Problém ale je, že netuším, co s tím můžeme dělat.“

Kapitola druhá 

Druhého dne ráno jsme se vydali vlakem z nádraží London Bridge. Jako tažný vůl se pomalu kodrcal nad sazemi ušpiněnými řadovými domky a sklady Bermondsey a dál přes Deptford, New Cross a Lewisham. Čím dále jsme jeli, tím více mlha řídla, až se těsně před Ladywellem úplně rozpustila.

Šéf odložil noviny, otevřel aktovku, kterou si vzal s sebou, a vytáhl z ní Barclayovu fotografii. Byl to snímek pěti žen v letních čepcích, jež stály v parku. Birdie z nich byla výrazně nejmenší. Stála s otevřenými ústy mezi matkou a nějakou mladou ženou, kterou držela za ruku. Na sobě měla fádní bavlněné šaty, hlavu měla nakloněnou do strany a dívala se na onu mladou dámu vedle sebe. Birdie se zdála být ponořená v příjemném snění.

„Ve slabomyslných se moc nevyznám, Barnette,“ přiznal mi. Během řeči mírně sípal a licousy mu odstávaly od tváří jako chomáče vlny. „Netuším, jestli poznám, zda ji k něčemu nutí. Myslíte, že je těžší v nich číst?“

„Když jsem byl malý, tak pod námi jeden takový bydlel,“ prozradil jsem mu. „Často se naštvával. Myslím, že se od matky nikdy neodstěhoval.“

„Kromě Bertíka nikoho dalšího neznám,“ utrousil s pohledem upřeným na fotografii. „Musím říct, že jsem nikdy tak úplně nechápal, co se mu honí hlavou. Isabel pro něj měla slabost.“

„Ozvala se vám přes Vánoce?“

Šéfova žena Isabel ho opustila někdy před rokem a teď žila v Cambridgi s jistým právníkem. Nedávno ho poprosila, aby podal žádost o rozvod a jako důvod uvedl její nevěru. Zatím to neudělal.

„Poslala mi pohled,“ odpověděl a mávl rukou. „Myslím, že tomu podvodníčkovi začíná vidět až do žaludku.“

„Co psala?“

„Ptala se, kdy budou hotové opravy.“

Pomalu jsem přikývl a zahleděl se mu zpříma do očí.

„Čtu mezi řádky, Barnette!“ odsekl lehce podrážděně.

„Jestli ji zajímá, kdy bude náš byt hotový, znamená to, že přemýšlí, že by se vrátila zpátky do Londýna. Stejně to byl on, kdo ji ke všemu dotlačil.“

„Jen ať si neděláte zbytečné naděje, pane,“ prohodil jsem. „Vzpomeňte si, co se stalo posledně.“

Odmlčel se. Vlak se zastavil mezi stanicemi a čekali jsme.

„K čemu jste bral ten kufřík?“ zajímal jsem se.

„Chci něco zkusit. Ale zapomněl jsem se vás zeptat, Barnette, jak vy jste strávil Vánoce? Užil jste si je?“

Přikývl jsem. Strávil jsem je sám opíjením se v hospodě v Bankside, kde mě nikdo neznal. To jsem mu ale říct nemohl, stejně jako jsem mu nemohl říct proč. Už to bylo víc než půl roku a já se mu s tím stále nedokázal svěřit.

„Sestra upekla husu,“ prohlásil. „Lewis samozřejmě Vánoce neslaví, ale i tak snědl víc, než je zdrávo. Ettie rozdávala půl dne dětem na ulici cukrové myši. Pak skončil Lewis v posteli s křečemi. Hrozný žrout. A to ani nemluvím o sestře. Panebože, ta tedy umí jíst. A ještě má tu drzost říkat mi, ať beru projímadlo. To mi připomnělo…“ Sáhl do kapsy kabátu a podal mi cosi pleteného.

„To je dárek k Vánocům, Barnette. Šála. Ta věc, co máte kolem krku, už je na vyhození.“

Nikdy předtím mi žádný dárek nedal. Celý dojatý jsem to rozvinul. Byla to šedo-červená šála z tlusté vlny. Omotal jsem si ji kolem krku.

„Děkuju vám, pane.“

„Však si vzpomenete příští Vánoce.“ Poplácal mě po koleni a znovu sebral noviny. Vlak se konečně rozjel.

„Další informace k vraždě ve Swaffham Prior,“ prohodil. „Požadují odstoupení policejního inspektora. Podívejte, mají tady o tom chudákovi celý sloupek. Ten hromský redaktor nemá ponětí, jak to s důkazy chodí. Nedej bůh, aby se někdy dostali k jednomu z našich případů. A ta kampaň! Šerif z Ely, biskup. Samí dobrodějové. Copak můžou něco vědět? No vážně. Domnívají se, že čtrnáctiletý kluk nedokáže uříznout hlavu staré ženě. Takové žvásty! Čtrnáctiletý kluk dokáže to samé jako dospělý muž.“

Otočil stranu.

„Bože můj,“ zamručel. „Co se s těmi novinami stalo? V jednom kuse je v nich ten šarlatán.“

„Zase Sherlock Holmes, pane?“

„Požádali ho, aby vyšetřil zmizení nějakého mladého lorda ze školy. Syna toho zatraceného vévody z Holdernesse. Tak u toho se bude cítit jako doma.“ Chvíli četl, přičemž mu z huňatých vousů trčely pootevřené fialové rty. „Cože? Ne! Kristepane. Ne, to ne.“ Začal křečovitě pomrkávat a z jeho čela se dal vyčíst zmatek. „Vypsali odměnu šest tisíc liber, Barnette. Šest tisíc liber! I kdybych vyšetřil pět set případů, nevydělal bych ani půlku té částky!“

„Je to významná rodina, pane,“ připomněl jsem mu.

„Není vévoda rytířem Podvazkového řádu?“ Odfrkl si. „Holmes tedy býval diskrétnější.“

„Nemůžete tušit, jestli to tisku prozradil Holmes.“

„Máte pravdu. Nepochybně to byl Watson, aby prodal dalších pár knih.“

U stanice Catford Bridge žádné dostavníky nestály, takže jsme se vydali podél řady chudobinců směrem k návsi. Ten den mrzlo a nad budovami visely těžké tmavé mraky. I když nesvítilo slunce, bylo příjemné dostat se pryč ze špinavého londýnského vzduchu. Cítil jsem, jak se mi pročišťuje hlava a jdu stále lehčím krokem.

Catford byla stará farmářská vesnice, kterou zvládl pozřít Londýn. Všude probíhala výstavba: pokládaly se koleje na tramvajový spoj do Greenwiche, vedle pumpy zedníci stavěli zdi banky, kopaly se základy pro novou velkou hospodu. Kousek od hlavní cesty, za malými domky poblíž nádraží, vzrůstaly nové velké vily pro obchodníky a lidi pracující ve městě. Sem tam, třeba ve stínu tramvajového depa a kovárny, se krčily chudší části, kde rodiny farmářů žily v rozpadajících se kůlnách a vlhkých sklepech, natěsnaní do žalostně vypadajících domů se zatlučenými okny a popraskanými okapy.

Výčep U Oráče byl přesně tím místem, jaké kousek za městem najdete – zablácená kamenná podlaha, kterou by neuškodilo trochu zamést, stěny obložené tmavým dřevem, nízké lítací dveře sloužící jako výdejní okénko baru. Na jedné straně od ohniště seděla na lavici zachmuřená babička a spolu s ní mladík s tupým výrazem v obličeji a na straně druhé tři staříci hrající domino, s tvářemi protkanými žílami a s dýmkami v puse. U nohou jim ležel starý pes se slepenou srstí a žvýkal klacek.

„Nejsou tady poblíž nějaké drožky, madam?“ zeptal se šéf hostinské poté, co nám načepovala dvě piva.

„Pokud je to někde tady, tak vás sveze můj kluk na vlečce,“ odpověděla. Na hlavě měla kovbojský klobouk, jaký bývá k vidění během show Buffalo Billa.

„Ockwellova farma,“ oznámil jí šéf. „Znáte tu rodinu, madam?“

„Godwin sem často chodí. Proč se ptáte?“

„Máme s nimi nějaké jednání, nic víc,“ odvětil šéf a lokl si piva. Usmál se na ni. „Moc se mi líbí váš klobouk.“

„Děkuju mnohokrát, parde.“ Její výraz roztál. Přejela prstem po okraji krempy. „Dal mi ho jeden chlapík z Ameriky.“

„Jsou to slušný lidi, ti Ockwellovi,“ zabručel jeden ze staříků u ohně. „Jejich rodina už tu žije aspoň dvě stovky let, možná víc.“

„Budou s váma jednat na rovinu, když vy budete jednat na rovinu s něma,“ prohodil další. Zvedl nohu a odstrčil psa od stolu. „Nejsou to žádný pitomci, jestli vám jde o tohle.“

Vtom se otevřely dveře a dovnitř napochodovali dva stavaři, oba s divokým prošedivělým plnovousem. Jeden z nich, obrovský plešatý chlap, měl na sobě zablácenou plátěnou kombinézu se dvěma blůzami a na hlavě měl naraženou čapku s kšiltem a knoflíkem na vršku. Druhý byl stejně vysoký, jako byl hubený, kolem krku měl omotaný červený šátek, na sobě neuměle vyspravenou manšestrovou blůzu posetou dírami. Zpod čepice mu trčely husté vlasy, které přecházely v zacuchaný plnovous.

„Brý ráno, Skulky, brý ráno, Edgare,“ pozdravila je hostinská a postavila před ně dva korbele. Beze slova začali pít.

„Oba bratři zrovna dělaj na Ockwellovic farmě, opravujou tam studnu,“ oznámila nám. „Není to tak, hoši?“

„Do toho jim snad nic není,“ zabručel ten hubený.

„Tihle pánové se právě na tu farmu ptali, Skulky,“ odvětila. „Maj s něma ňáký jednání.“

„Přijeli z Londýna, co?“ zeptal se.

„Z jižního Londýna,“ upřesnil jsem. „Takže vy tu rodinu znáte?“

„Možná bys jim mohla říct, Bell, že tohle žádnej Londýn není,“ prohodil muž s pleší a poškrábal se ve vousech. „Možná bys jim mohla říct, že tady lidi respektujou soukromí druhejch.“

Stavaři dopili piva a odešli.

Kapitola třetí 

O pět minut později se objevil devíti nebo desetiletý chlapec a odvedl nás ke starodávnému povozu. Svezl nás přes náves a po chvíli odbočil z hlavní silnice na úzkou polní cestu, kde domy ustupovaly polím. Trhavě a houpavě jsme se sunuli z kopce, načež jsme zase začali stoupat vzhůru. Na vrcholu jsme odbočili na další cestu, tentokrát plnou výmolů a mnohem kostrbatější, než byla ta před ní. Na každé straně se nacházela pole ztvrdlé hlíny a zmrzlé trávy. Místy stály roztroušené menší chýše a všude kolem hloupě postávala prasata. Krajinou fičel studený vítr.

„Tam je to, pane,“ promluvil chlapec.

Před námi byla vidět stavení farmy. Dvě stodoly, stáje, pár polorozpadlých chlévů ze zrezivělého plechu a na druhé straně velký dům. Všechno vypadalo, že by potřebovalo opravu: na střechách chyběly tašky, dveře visely nakřivo, z okapů rostla tráva. Před bránou stálo několik starých, rozbitých a trouchnivějících pluhů. Nic na té farmě nevypadalo, jak by mělo. A zrovna když jsem si to všechno prohlédl, rozštěkali se psi.

Střežili hlavní bránu a zuřivě škubali provazy, za které byli uvázaní. Jeden z nich byl bílý bulteriér, samé svaly a zuby, druhý byl ten největší mastif, jakého jsem kdy viděl. Měl krátkou světlehnědou srst a černý čenich. Místo abychom se pokusili kolem nich projít, objel chlapec stodolu na opačnou stranu a bočním vjezdem dojel přímo k domu. Když nás psi znovu spatřili, vrhli se napříč dvorem, ale těsně u povozu je provazy zastavily. Jejich náladě to nijak nepomohlo.

„Pan Godwin s něma chodí na zápasy,“ prozradil nám chlapec. „Prej sou nejlepší v Surrey.“

Zrovna v tu chvíli prošla bránou dvojice špinavých mužů, která se vydala k jednomu z chlévů na druhém konci dvora. Oba měli na sobě prosté staré šaty a blůzy vycpané čímsi, co vypadalo jako pytle. Jeden se na nás zahleděl, v hubeném obličeji přísný výraz. Druhý z nich, mongol, nám s širokým úsměvem zamával. Zamával jsem mu zpátky. Na hlavě měl buřinku bez krempy. Mastif začenichal, odvrátil se od nás a vystartoval k mužům. Mongol vykřikl, ve tváři výraz děsu, načež ho hubený chlapík chytil za rukáv, a než k nim pes doběhl, zatáhl ho do chléva.

Slezli jsme z povozu. Šéf celou dobu nespustil oči z bulteriéra pouhé tři metry od nás, který na nás vrčel a škubal za provaz. Dvůr, jenž by za teplejších dnů nebyl ničím jiným než bahništěm, byl teď celý zmrzlý, rozježděný a plný děr a bylo obtížné jím kráčet. Vedle jednoho chléva se nacházela hromada hnoje o velikosti dostavníku. Samotný dům měl sedm oken v patře a šest v přízemí a na jeho úplném konci stála zelenými dlaždicemi obložená mlékárna. Všechno tady šlo od desíti k pěti: stěny domu byly až po okap zacákané bahnem, komíny v sobě měly trhliny a potřebovaly vyspárovat, došky na střeše byly prohnilé, potrhané a místy úplně chyběly.

Šéf zabušil na dveře. Nikdo neotevřel, ale poté, co jsme klepali nějakou dobu, se otevřely dveře jednoho z chlévů a z nich vyšel nějaký muž. Na sobě měl zalátanou plátěnou zástěru, která mu sahala až k botám. Na ní se mu mísilo bláto s krvavými šmouhami v purpurových a červených odstínech a to vše bylo oblepené kousky nažloutlého sádla. V chlévu za ním visela z trámu vzhůru nohama řada bílých prasat, která sebou zmateně mrskala a z tlam se jim dralo podivné rezignované kvičení.

Muž měl obličej zalitý potem. Prořídlé světlé vlasy měl hladce sčesané přes čelo, po němž se mu táhla červená čára, otlačená nejspíš od čapky. Obočí a řasy měl také světlé, díky čemuž se podobal nemluvněti. Vydal se za námi a po cestě se zastavil, aby pohladil psy. Při jeho doteku se ztišili.

„Dobrý den,“ pozdravil nás, když došel až k nám.

Věnoval nám zvláštní nevinný pohled.

„Přišli jsme v oficiální záležitosti za Birdie Ockwellovou, pane,“ prohlásil šéf s očima upřenýma na řezníkovu zástěru. „Vy jste její manžel?“

Muž vešel do domu a zavřel za sebou dveře.

Šéf se zrovna chystal znovu zaklepat, když jsem ho zarazil.

„Počkejte chvilku, pane.“

Přitiskl ke dveřím ucho a zaposlouchal se. Po několika minutách se dveře znovu otevřely. Stála v nich malá hubená žena s pronikavýma jasnýma očima a se svěšenými koutky úst. Na krku jí visel stříbrný křížek.

„Ano?“ zeptala se a v rychlosti si nás prohlédla.

„Jsem pan Arrowood,“ odpověděl šéf. „Toto je můj asistent, pan Barnett. Přišli jsme za Birdie Ockwellovou.“

„Jsem její švagrová,“ odtušila žena ostře. Její přízvuk nebyl tak ošuntělý jako její šaty. „Mám Birdie na starost. O čemkoli, co se jí týká, můžete mluvit se mnou. O co se jedná?“

„Jde o právní záležitost týkající se její rodiny, slečno Ockwellová,“ odvětil šéf a zvedl svou aktovku, aby jí náhodou neušla. „Věřím, že si mě ráda vyslechne.“

Chvíli pozorovala aktovku, načež nás zavedla do salónu. Byl pětkrát větší než ten u Barclayových, stál tam velkolepý, masivní, ve své době drahý, nyní již však zastaralý nábytek. Dlouhá pohovka i křesla byly ošoupané a měly natržené čalounění, dubová skříň byla poškrábaná a naštípnutá. Na podlaze ležel velký vybledlý perský koberec, místy prožraný moly. U okna stál onen muž s tváří novorozence a prsty si pohrával se zástěrou.

„Právníci, Waltere,“ oznámila mu. „Přinesli Birdie nějaké dobré zprávy.“ Otočila se na nás. „Toto je její manžel, pane Arrowoode. Předpokládám, že můžete mluvit s ním.“

Přešla místnost, posadila se na nízkou židli pod lampou a pustila se do šití.

„O co jde?“ zeptal se Walter. Měl stejný přízvuk jako jeho sestra, ale mluvil pomalu a příliš nahlas. „Někdo jí přenechal peníze, je to tak?“

„Vážně potřebujeme mluvit přímo s vaší ženou, pane Ockwelle,“ oponoval mu šéf. Jeho tón se změnil. U dveří mluvil mírně a přátelsky, ale teď v domě nabyl jeho hlas přísného tónu soudce, jenž vynáší rozsudek. „Ihned ji prosím přiveďte.“

„Není tady,“ prohlásil Walter.

„Uvítal bych, kdybyste byl konkrétnější,“ namítl šéf.

„Dnes mám i jiné věci na práci. Kde přesně je?“

„Jela navštívit rodiče, nemám pravdu, Rosanno?“ zeptal se Walter a ohlédl se po sestře.

„A jejej.“ Šéf nesouhlasně mlaskl a zavrtěl hlavou.

„Ujeli jsme kvůli tomu tak dalekou cestu. Nejspíš budeme muset zajet přímo k Barclayovým.“ Sebral aktovku a otočil se ke mně. „Pojďte, pane Barnette. Saville Place, je to tak?“

„Ano, pane.“

„Božíčku, taková ztráta času.“

Vydali jsme se ke dveřím, napřed šéf, já hned za ním v závěsu.

„Počkejte, pane Arrowoode,“ zvolala slečna Ockwellová a vstala ze židle. Usmála se a urovnala si sukni.

„Nejela navštívit svoje rodiče, ale Pollyiny. To je manželka našeho bratra Godwina. Walter mívá ve zvyku poslouchat jen na půl ucha. To proto, že tráví tolik času u prasat, kvůli tomu si ho často dobíráme. Stará paní na tom není dobře, takže by nebylo vhodné, abyste se tam za Birdie vydali, ale když nám jednoduše řeknete, čeho se ta záležitost týká, postaráme se, aby se to k ní dostalo.“

„Slečno Ockwellová, prosím vás, jsem zaneprázdněný člověk a nemám trpělivost se stále opakovat. Kdy se vrátí?“

„Zítra.“

„Ať se tedy za mnou staví do Londýna. Pošlete mi lístek, v kolik hodin, buďto zítra, nebo pozítří. Ani o den později. Potřebujeme celou tu věc uzavřít.“

„Samozřejmě, pane,“ přikývla slečna Ockwellová.

Šéf jí dal adresu kavárny paní Willowsové v ulici Blackfriars Road, místa, kde jsme často domlouvali své schůzky.

Doprovodila nás na chodbu.

„Řekneme jí hned, jak se vrátí,“ ujistila nás, když otevřela dveře. „Říkal jste, že se to týká závěti?“

„Co nejdřív, slečno Ockwellová,“ odvětil šéf a vrazil si na hlavu klobouk. „Přeji hezký den.“

Chlapec venku už se třásl zimou. Psi byli na opačném konci dvora s Edgarem, jedním ze stavařů, kteří nás uvítali v hospodě. Krmil je něčím z kusu starého hadru a při tom je hladil. Jakmile nás spatřil, vstal a zamumlal něco směrem ke svému bratrovi, který bušil do čehosi za širokými vraty jednoho z chlévů. Skulky ustal v činnosti. Přes ústa měl pevně uvázaný svůj červený šátek a v ruce svíral palici. Oba sledovali, jak nás chlapec odváží bočními vraty ze dvora pryč.

Jeli jsme podél zadní strany dlouhé stodoly, po cestě plné výmolů a kolem hlavní brány. Když nám stavaři zmizeli z dohledu, požádal šéf hocha, aby zastavil. Otočil se, aby znovu pohlédl na rozpadající se farmu, ve tváři tvrdý výraz, oči přimhouřené před větrem. Zavrtěl hlavou. Takhle osamocená na vrcholku kopce a pod těžkými šedými mraky vypadala ta nešťastná farma jako místo, kam přijedete a už se odtud nemusíte dostat.

„Podívejte,“ špitl.

Pomalu se tam otevíralo jedno z oken s olovnatou výplní. Za tlustým černým sklem nebylo nic vidět, ale pak se vynořila čísi ruka a vyhodila něco do lehkého vánku. Poté se okno zavřelo. Bylo to daleko, ale z toho, jak se ten předmět vznesl a tančil ve vzduchu, nechal se nadnášet a točil se dokolečka, až zmizel za stodolou, jsme poznali, co to je.

Bylo to pírko.

Šéf se ke mně otočil a přikývl.

„Je tam,“ prohlásil.

Kapitola čtvrtá 

Když jsme se další den odpoledne vydali do kavárny, podala nám paní Willowsová telegram. Byl od Rosanny Ockwellové a stálo v něm, že se Birdie vrátila a že se za námi zastaví zítra ve čtyři. Šéf mě poplácal po zádech, vzal si z pultu noviny a ztěžka usedl na lavici u okna.

„Dám si kus kmínového koláče, Barnette!“ zavolal na mě, zatímco listoval večerníkem Pall Mall Gazette. „Prosil bych velký kus, Reno,“ dodal.

Rena Willowsová protočila panenky. Její kavárna nepatřila mezi ty nejvybranější, ale už jsme si tam za ty roky domluvili spousty schůzek a Rena nám nikdy do ničeho nemluvila. Občas mě napadalo, jestli si na šéfa nemyslí, třebaže mi to přišlo nepravděpodobné, když mi pohled padl na jeho hlavu velkou jako báň a obrovské vypouklé břicho, které se mu při sezení svažovalo jako pudink až na stehna.

Okamžitě koláč zhltl, jako by několik dní nejedl, přestože jsem na vlastní oči viděl, jak do sebe ani ne před dvěma hodinami naházel ohromný talíř ústřic. Pofoukal kávu v hrnku a smetl z novin drobky.

„Myslíte, že Birdie přivedou?“ zeptal jsem se ho.

„Podle stavu, v jaké ta farma je, jsou na mizině. Pokud si myslí, že je v sázce dědictví, tak ji přivedou.“

„Proč jste k nim byl včera tak hrubý?“

„Nepřišli mi jako lidé, kteří by ocenili laskavost, Barnette. Podobní lidé slyší na autoritu. Když usoudili, že jsem právník, napadlo mě, že by nemuselo být špatné zkusit jim jejich očekávání potvrdit, a to je lepší udělat pomocí rázného vystupování, než jim vykládat nějaké povídačky. Birdie byla doma, věděl jsem to hned, jak nám Walter řekl, že je u rodičů. Nemohlo jít o omyl: rodiče neviděla už od svatby a to on pochopitelně věděl. Ten muž jednoduše nemyslí dost rychle na to, aby byl dobrým lhářem.“ Hlasitě usrkl kávy, načež mi bez varování kýchl na ruku. „Ale proč nám nedovolí si s ní promluvit? Toť otázka.“

„Možná jí Walter nějak ublížil a nechtějí, aby to někdo viděl,“ nadhodím a otřu si ruku o kalhoty.

„S trochou štěstí si ji budeme moct zítra prohlédnout. Na stejný čas sem musíme dostat i Barclayovy, třeba se nám ten případ podaří uzavřít. Ani Holmes by to nezvládl rychleji. Jen tak mimochodem, dnes ráno jsem dostal vzkaz od Crapese: možná pro nás bude mít nějakou práci. Jenom dobře vzhledem k tomu, že na tomhle případu moc nevyděláme.“

Crapes byl právník, který pro nás občas míval nějakou tu zakázku. Většinou jsme měli několik dní sledovat něčího manžela nebo manželku a snažit se je přistihnout při nevěře. Podobné případy jsme moc nevyhledávali: po čem šéf skutečně toužil, byl případ, kterým by si získal pověst a díky kterému by se jeho jméno dostalo do novin, stejně jako jméno onoho druhého velkého detektiva ve městě.

Znovu se otočil k novinám rozloženým před námi na stole.

„Slyšel jste o tom šíleném případu v Claphamu?“ zeptal se po chvíli. „Jistá žena neuznávala manželství. Chtěla žít se svým milencem, takže ji rodina nechala zavřít do blázince. Našli doktora, který stanovil diagnózu monomanie.“ Zvedl ke mně pohled. „Způsobenou – poslouchejte, Barnette, mluvím na vás – způsobenou účastí na politických shromážděních během menstruace. Už jste někdy o něčem takovém slyšel?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, protože ten pitomec doktor si tu diagnózu vycucal z prstu,“ prohlásil a prudce otočil list. Okamžitě svraštil obočí a z hrdla se mu vydralo zasténání. Podíval jsem se, co ho tak rozdráždilo:

LORD SALTIRE NALEZEN ŽIV A ZDRÁV. ZÁHADA VYŘEŠENA DÍKY SHERLOCKU HOLMESOVI. „NEJLEPŠÍ DETEKTIV, JAKÉHO KDY SVĚT VIDĚL,“ ŘÍKÁ VÉVODA Z HOLDERNESSE.

Události byl věnován celý sloupek. Šéf při jeho čtení hlasitě funěl a zoufale vrtěl hlavou.

„Co provedl tentokrát?“ zeptal jsem se.

„Vydělal si šest tisíc liber, Barnette,“ odsekl a mrštil novinami na druhý konec kavárny. Třásl se mu ret, jako by v duchu brečel. Hlas mu přešel v šepot.

„Za dva dny práce.“

Druhého dne odpoledne jsme byli už zase v podniku paní Willowsové. Pomalu se začínalo smrákat a celý den padal studený déšť. Barclayovi už byli uvnitř, zachumlaní do kabátů a s klobouky na hlavě, jako by seděli v autobuse. Pan Barclay, který měl růžovou tvář z pobytu v mrazivém větru ještě růžovější, byl celý nervózní, zatímco paní Barclayová seděla klidně a vznešeně, bradu zvednutou vzhůru, oči upřené na ostatní zákazníky. Šéf, který se bál, že by Birdie mohla vzít roha, kdyby své rodiče spatřila, je přesunul k malému stolku až vzadu v kavárně, za skupinku drožkářů dopřávajících si oddech od krutého počasí v ulicích.

„Tohle je vaše šance spatřit, jak se jí vede,“ poznamenal. „Buďte vlídní a nedělejte nic, co by mohlo Waltera rozlítit. Z ničeho ho neobviňujte. A hlavně z ničeho neobviňujte svou dceru.“

„Samozřejmě že nebudeme,“ zabručel pan Barclay. Oči mu těkaly hned na jednu, hned na druhou stranu a nohou cukal tak, až se chvěl celý stůl.

„Běžte čekat ven, Barnette. Nechte vejít napřed je. Pokud se obrátí k odchodu, až spatří pana a paní Barclayovy, musíte zatarasit dveře, dokud se mi je nepodaří přesvědčit.“ Otočil se zpátky na naše zaměstnavatele.

„Pak už to bude jen na vás.“

Šel jsem se postavit na chodník, ruce vražené před zimou v kapsách, na hlavě čapku, aby mě ochránila před mrholením. U obrubníku stály tři prázdné drožky zapřažené za tiše stojící, posmutnělé koně. Kolem prošly dvě malé žebračky a natahovaly ruce ke každému, koho minuly. Na opačné straně cesty pochodoval s tácem na hlavě prodavač lívanců, zvonil zvoncem a vyřvával, přestože musel vědět, že v dešti lívance nikdo nejí.

Netrvalo dlouho a spatřil jsem Rosannu Ockwellovou, jak si to vykračuje po Blackfriars Road mým směrem. Byla zabalená do tlustého hnědého kabátu a šály a pod bradou měla uvázaný prostý černý čepec.

„Pane Barnette,“ pozdravila mě energickým kývnutím hlavy. „Je uvnitř?“

„Ano.“ Otevřel jsem jí dveře.

Vstoupila do kavárny a rozhlédla se po obsazených stolech, až jí pohled padl na Barclayovy.

„Co to má znamenat?“ zeptala se zhurta a otočila se zpátky ke mně. „Proč jsou tady?“

„Jich se to taky týká, madam,“ odpověděl jsem a zatarasil dveře.

Probodla mě pohledem. Bystré oči měla plné zlosti.

V těch očích bylo něco děsivého: když se do vás zabodly, měli jste pocit, že vidí všechny vaše slabosti, vše špatné, co jste kdy provedli.

„Je s vámi Birdie, slečno Ockwellová?“ zeptal se šéf, který zrovna vstával ze židle.

„Je hned za rohem,“ odpověděla, když se k němu otočila. Až na pár tmavých chloupků nad horním rtem byla zcela bledá. „Teď ale nepřijde. Ne, když jsou tady ti dva.“

„Ale proč ne?“

„Nechce s nimi mít nic společného, proto. Nikdy s ní nezacházeli správně. Nikdy ji nechtěli.“

„To je lež!“ vykřikl pan Barclay a vyskočil od stolu. „To vaše rodina ji k tomu navedla! Okamžitě ji sem doveďte, nebo si mě nepřejte, varuji vás!“

Drožkáři se odmlčeli a obrátili se na svých lavicích, aby mohli celé vystoupení sledovat. Rena ustala v práci a založila si ruce na prsou.

„Posaďte se, prosím, slečno Ockwellová,“ vybídl ji šéf svým nejmilejším hlasem. „Pojďme si o tom pohovořit.“

„Chce se jich obou zbavit.“

„Ne, nechce!“ zaječel pan Barclay a silou pleskl dlaní o stůl. „Jste zatracená lhářka!“

„Mlčte, pane Barclayi!“ okřikl ho šéf.

„Birdie je mladá dáma, která potřebuje, aby se jí někdo zastal, a to já ráda udělám, pane Arrowoode,“ prohlásila Rosanna. Mluvila jasně a zřetelně. „Slíbila jsem Birdie, že je k ní nepustím, a přesně to taky udělám.“

„Jémine,“ povzdechl si šéf. „My s ní ale potřebujeme něco projednat. Různé detaily a podobně.“

„Nedovolím jim, aby s ní mluvili. Ta chuděra je z toho pokaždé celá rozrušená.“

Pan Barclay znovu vyskočil na nohy.

„Kdo si myslíte, že jste, že nám tvrdíte, že nemůžeme mluvit s vlastní dcerou?“ zakřičel. „To vy jste ji proti nám poštvala, madam. Vy a ten váš proklatý bratr. Okamžitě nás k ní doveďte, nebo si mě nepřejte!“

„Posaďte se, pane!“ nařídil mu šéf. Otočil se zpátky ke slečně Ockwellové, jemně ji uchopil za loket a odvedl ji k pultu, aby je Barclayovi neslyšeli.

„Nehádejte se s nimi,“ poradil jí tlumeným hlasem.

„Takto to nikdy neuzavřeme. Ale Birdie skutečně potřebujeme, slečno Ockwellová. Co kdybyste pro ni došla, co říkáte? Já už se o pana Barclaye postarám.“

Zatímco mluvil, vstala paní Barclayová od stolu a přešla na opačný konec místnosti. Prosmýkla se kolem mě, otevřela dveře kavárny a přidržela je slečně Ockwellové, aby mohla projít, v protáhlé tváři se třemi znaménky, ukryté pod elegantním kloboukem, zasmušilý výraz.

„Co to děláš?“ podivil se pan Barclay. „Ještě jsme neskončili!“

„Počkáme tu na vás, madam,“ slíbil šéf slečně Ockwellové.

Obrátila se k odchodu, ale když došla ke dveřím, vstoupila jí paní Barclayová, žena o celých třicet centimetrů vyšší než ona, do cesty. Chvíli vládl u dveří zmatek, jak se kolem ní snažila slečna Ockwellová projít, napřed z jedné strany, poté z druhé. A pak bylo stejně nečekaně po všem a konečně vyšla na chodník.

„Co to mělo u všech hromů znamenat, Martho?“ zeptal se její manžel.

„Jen jsi to zhoršoval, Dunbare.“

„Běžte za ní, Barnette,“ nakázal mi šéf. „Postarejte se, aby se vrátili.“

Byl jsem už ze dveří venku, když to říkal. Před sebou jsem viděl drobnou postavu Rosanny Ockwellové štrádující si to směrem ke křižovatce St. George’s Circus. Běžel jsem davem za ní. Na křižovatce odbočila do Charlotte Street. Doběhl jsem tam přesně ve chvíli, abych ještě stihl zahlédnout, jak vchází do hostince U Hrušně, velkého podniku poblíž rohu.

Několik minut jsem čekal venku na dešti, ale nebyla to hospoda, kterou bych znal, a začal jsem se strachovat, jestli zezadu nevede nějaký další východ. Zrovna když jsem přecházel cestu, abych vstoupil dovnitř, vyjela z jedné z postranních ulic drožka, která přibrzdila, aby dala přednost kárce pouličního prodavače naložené tuříny. Ulice nebyla osvětlená úplně nejlépe, a teprve když se drožka začala rozjíždět, všiml jsem si uvnitř tří postav. Byli to Rosanna s Walterem a oba hleděli mlčky před sebe. Na opačné straně drožky seděla mladá žena. Tvář měla otočenou k protějšímu oknu, ale i přesto mi došlo, že to musí být Birdie. Hádal jsem, že jedou na nádraží London Bridge, takže jsem rychle naskočil do drožky, která kolem projížděla chvíli po nich. Jakmile jsme tam dorazili, vyběhl jsem schody a zahlédl je, jak kus přede mnou kráčí na nástupiště. Walter obě ženy značně převyšoval. Přestože Rosanna mohla měřit jen necelý metr šedesát, Birdie byla ještě menší.

Vlak už čekal a vypouštěl páru.

„Hej!“ zavolal jsem a spěchal k nim.

Otočili se. Birdie měla ústa v hubeném obličeji dokořán. Její starý kabát a povislý plstěný klobouk byly určené silnější ženě. Vypadala jako ptáče, jako pěnkava s malinkým zahnutým zobáčkem a nevinnýma kulatýma očkama.

„Vy jste za námi běžel?“ obořila se na mě slečna Ockwellová.

„Tvrdila jste, madam, že se vrátíte,“ odvětil jsem.

„Birdie nechtěla, nemám pravdu?“

Birdie na mě zvědavě pohlédla. Měla hluboké hnědé oči po matce a jednu ruku měla na několikrát omotanou flekatým kusem látky. V druhé držela šedé holubí pero. Neřekla jediné slovo.

„Jmenuju se Norman, madam,“ představil jsem se jí.

„Znám vaše rodiče.“

„Dobrý den, Normane,“ pozdravila mě hlubokým hlasem. Ve tváři se jí objevil laskavý úsměv její matky.

„Máte hezké pírko,“ poznamenal jsem.

Zvedla ho, aby mi ho ukázala, a ponuré nádraží přitom rozzářil její úsměv. Usmál jsem se na ni.

„Vašim rodičům se skutečně stýská, Birdie,“ pověděl jsem jí. „Jsou tady hned za rohem. Chtěla byste se s nimi setkat?“

„Jestli nechce, tak nemusí,“ prohlásil Walter mdlým hlasem. Měl na sobě košili s kravatou a tmavý oblek a na řídkých světlých vlasech měl posazený klobouk. Ve městě působil jako z jiného světa.

„Tak třeba jen na minutku, co říkáte, Birdie?“ zeptal jsem se. „Pojďte je pozdravit.“

Birdie zůstala mlčet. Stále se usmívala, ale pohled sklopila k zemi.

Kus před námi průvodčí zavolal: „Všichni nastupovat!“ a hvízdl na píšťalu.

„Tak pojď,“ nevydržela to Rosanna, popadla svou švagrovou za paži a odváděla ji k vlaku. Musela ji sevřít hodně pevně, protože Birdie sykla bolestí.

„Můžete jet příštím spojem, Birdie,“ přemlouval jsem ji, zatímco jsem kráčel za nimi. „No tak, čekají na vás.“

„Neposlouchej ho, nemůže ti říkat, co máš dělat,“ utrousil Walter. „Nepatříš mu.“

V okamžiku, kdy došli až k vlaku, Birdie škobrtla o chybějící kostku. Upadla, a když se hlavou uhodila o mokré dláždění, vykřikla bolestí, hned nato už ale byla na všech čtyřech a natahovala se po klobouku. Přišlo mi, jako by ta drobná žena byla zvyklá padat.

„Vstávej!“ nařídila jí Rosanna, popadla Birdie za paži a hrubě ji vytáhla na nohy. Birdie znovu sykla.

„Ubližujete jí,“ upozornil jsem ji.

„Neubližuju, já jí pomáhám.“

Birdiin úsměv byl tentam a oči měla plné slz. Teprve teď, když měla klobouk sundaný, jsem si všiml rány na jejím týle v místě, kde by měla mít vlasy. Byl to otřesný rudý bolák zhruba o velikosti vejce, živá tkáň, kolem které měla vlasy slepené žlutým hnisem. Vypadalo to, jako by jí někdo vyrval celý pramen.

„Co se vám stalo s vlasy, Birdie?“ zeptal jsem se, když se nám u chodidel vzedmula oblaka páry.

„Zachytily se jí v mandlu,“ odbyla mě Rosanna, vyškubla Birdie z rukou klobouk a nasadila jí ho na hlavu, aby jím ránu zakryla. „Pořádně si je nesvázala, viď, ty nemotoro?“

Birdie na mě pohlédla. Lupla pohledem po Rosanně, načež stočila pohled zpátky ke mně.

„Bolelo to, Normane,“ utrousila jemným, hlubokým hlasem.

„Kdo vám to udělal?“ zeptal jsem se.

„Zapomněla jsem,“ odpověděla Birdie.

„Za to může ten mandl,“ zopakovala Rosanna. „Tak pojď. Nastup do vlaku.“

„Vaší mámě se po vás stýská,“ vyhrkl jsem, když se kolem nás ke dveřím vagónu protáhla dvojice mužů v černých zimnících. „Co takhle jít je pozdravit? Jenom na chviličku.“

Birdie otevřela pusu, aby něco řekla, když vtom Walter vybuchl vzteky. Silou praštil pěstí do postranního panelu vagónu, v očích divoký výraz.

„Přestaňte mluvit o její mámě!“ zařval. „Nechce o nich nic slyšet!“

Přistoupil ke mně a popadl mě za kabát, ale byl příliš pomalý, a než mě stihl pořádně sevřít, ruce jsem mu zase odstrčil. Na okamžik se zatvářil zaskočeně, pak se ale jeho vztek vrátil a on se po mně pokusil znovu ohnat.

„Uklidni se, Waltere,“ nařídila mu sestra, chytila ho za paži a odtáhla ho ode mě dál. „Nastup do vlaku.“

Dotlačila ho ke dveřím. Udělal, co mu řekla, jako by pod jejím dotekem zjihl. Když stoupal do vozu, nohavice jeho příliš krátkých kalhot mu vyjely nahoru a zpod nich vykoukly špinavé šedé podvlíkačky ovázané kolem kotníků.

„Nechce je vidět, pane Barnette,“ prohlásila slečna Ockwellová, která teď strkala do vlaku i Birdie. „Šanci jste jí dal. Kdyby je vidět chtěla, tak by to řekla. Vyřiďte prosím panu Arrowoodovi, aby se s dokumenty a jakýmikoli dotazy obrátil na našeho právníka, pana Outhwaiteho, adresa je Rushey Green čtyřicet dva. Postaráme se, aby to podepsala.“

Nastoupila do vozu a zabouchla za sebou těžké dveře. Oknem jsem sledoval, jak se usadili. Ve vlaku se nesvítilo, ale i tak jsem viděl, že Birdie sedí na lavici mezi nimi s rukama v klíně. Měla otevřenou pusu a dívala se na kolena. Zdála se být tak opuštěná. Walter seděl u okna, nejblíž ke mně, loktem se opíral o okenní rám a oči mu stínila krempa buřinky.

Průvodčí dvakrát hvízdl. Za hlasitého syčení páry a řinčení kol se vlak rozjel. V posledním momentu, těsně předtím, než mi zmizeli z dohledu, se na mě Birdie znovu podívala. Tentokrát se nesmála: místo toho svraštila obočí a sevřela rty. Byl to ten nejsmutnější výraz, jaký jsem kdy viděl.

Kapitola pátá 

Kráčeli jsme po Blackfriars Road a šéf celou dobu mlčel. Poklepával holí o obrubník a sám pro sebe si tichounce prozpěvoval smutnou píseň paní Barclayové. Byl jsem zticha, protože jsem věděl, že promýšlí další krok.

„Zopakujte mi, co se stalo na tom nádraží,“ vybídl mě nakonec a zavrtěl hlavou, jako by se snažil povolit uzel myšlenek uvnitř. „Přesně. S každým detailem.“

Když jsem to celé znovu procházel, ptal se mě na jejich tváře a na to, jak stáli, jak se na sebe dívali a jak mluvili. Věděl jsem, že se mě na to bude ptát, takže jsem si po cestě zpátky do kavárny všechno v duchu procházel a vybavoval si každou podrobnost, abych to náhodou nezapomněl. Šéf četl v lidech lépe než já, lépe než většina. Proto byl taky tak dobrým detektivem. Neustále se snažil zlepšovat, v jednom kuse četl knihy o psychologii mysli a kupoval brožury a noviny, aby mohl sledovat probíhající velké případy. Poslední dobou si oblíbil knihu jistého pana Carpentera o nevědomém myšlení, jehož fungování nám rád vysvětloval, ale jeho nejoblíbenějším dílem posledních několika let byla kniha o emocích od pana Darwina. Prostudoval v ní všechny obrázky a naučil se všechny možné způsoby, jak se emoce projevují na lidském těle.

„Je očividné, že ji drží zkrátka,“ prohlásil, když jsem skončil. „Mnohem důležitější ale je, proč neodpověděla na vaše otázky, když se jí naskytla příležitost. Možná nechtěla ani jednomu z vás odporovat. To by odpovídalo tomu, co nám řekli Barclayovi o její poslušnosti.“ Přejel koncem své hole přes zábradlí podél chodníku. „Nebo si třeba není jistá tím, co vlastně chce. Nejspíš nebude zvyklá rozhodovat sama za sebe.“

„Nebyl jsem si jistý, jestli chápala, oč ji žádám.“

„Její rodiče tvrdili, že všemu rozumí. Zato mluvení jí moc nejde.“

Když jsme míjeli prodavače hrachové polévky, na chvíli se s kručícím břichem zastavil, pak však zavrtěl hlavou a pokračoval dál.

„A Walter řekl: ‚Neposlouchej ho, nemůže ti říkat, co máš dělat,‘ je tak? Zajímavé. Mohl říct: ‚Nevšímej si ho, Birdie.‘ Mohl vám říct, abyste ji nechal na pokoji. Ale rozhodl se, že to řekne takto. To vypovídá o tom, že u něj hraje velkou roli skutečnost, kdo může a nemůže někomu říkat, co má dělat. Barclayovi tvrdili, že je pomalejší. Přišel vám tak?“

„Těžko říct, pane. Mluví nevýrazným hlasem a zdá se být trochu neohrabaný. Vypadalo to, jako by za něj rozhodovala jeho sestra.“

„To samé mě napadlo, když jsme byli u nich na farmě. Zajímalo by mě, jestli mu vadí, když jemu lidé říkají, co by měl dělat. A k tomu ještě řekl: ‚Nepatříš mu.‘ Rád bych věděl, jestli tak vnímá manželství?“

Vstoupili jsme do cesty, abychom se vyhnuli shrbené stařence se dvěma velkými ranci na zádech. Přes hlavu měla uvázaný kousek koberce a po umaštěném chodníku táhla lem špinavého zimníku. Za ní šel chlapík, který zrovna vysával morek z prasečí nožky.

„Pohni sebou!“ zaskřehotala.

Chlapík zrychlil krok. Jeho černý oblek byl pod plynovými lampami samá špína.

„Ta Walterova nátura mi dělá starosti. Vážně se na vás chystal zaútočit?“

„Vypadalo to tak.“

„A taky se mi vůbec nelíbí ta Birdiina rána. Potvrdila vám, že to byl mandl?“

„Když jsem se jí zeptal, kdo jí to udělal, řekla: ‚Zapomněla jsem.‘ Nevím, jestli tím myslela, že si zapomněla svázat vlasy, nebo že zapomněla, kdo za to může.“

Kousek před námi odbočil do ulice chlapec s tácem muffinů zavěšeným na krku. Na hlavě měl natrženou a příliš velkou čapku a na sobě flekatý kabát.

„Výborné muffiny!“ pokřikoval na zástupy unavených lidí plahočících se s vozíky a pytli.

„Nazdar, hochu,“ pozdravil ho šéf a obličej se mu rozzářil v úsměvu.

„Pane Arrowood!“ vyjekl chlapec.

Byl to Neddy, klučina, kterého jsme čas od času využili k tomu, když jsme potřebovali někoho sledovat nebo když bylo potřeba předat někomu vzkaz. Bylo mu přibližně jedenáct, možná dvanáct nebo deset, a když si mohl vydělat trochu peněz, byl pokaždé pro: jeho máma až příliš ráda pila, než aby domů pravidelně nosila jídlo, takže bylo na něm, aby nakrmil své dvě mladší sestry. Neddy žil stejně jako šéf na Coin Street, ale tuhle zimu jsme ho moc nevídali. Před šesti měsíci někdo zapálil budovu, ve které šéf bydlel, takže od té doby přebývá spolu se svou sestrou Ettie u svého nejstaršího přítele Lewise a čeká, až jim stavaři jejich byt opraví.

„Ani nevíš, jak rád tě vidím, drahý hochu,“ prohlásil šéf a stiskl chlapci ramena. „Jak se má tvoje rodina?“

„Pořád maj hlad, pane. Přijde mi, že čím víc toho vydělám, tím víc toho chtěj. Ta nejmladší byla přes Vánoce nemocná na plíce. Musel jsem jí skočit pro doktora.“

„A už je jí lépe?“

„Pořád hodně brečí, pane.“

Šéf se zahleděl přes brýle na chlapcův obličej. Zrovna jsme stáli v přítmí mezi dvěma pouličními lampami.

„Kdy ses myl naposledy?“

„Dneska ráno,“ odpověděl Neddy a pokrčil nos.

„Ha!“ zasmál se šéf. „Heleď, ty rošťáku, dej nám dva muffiny.“

Převzal si od Neddyho dva kousky a výměnou mu dal minci. Pak zalovil v kapse vesty a vytáhl šilink. „Vezmi si tohle pro případ, že bys ještě potřeboval doktora.“

„Děkuju, pane.“

„Brzo bych pro tebe měl mít nějakou práci, chlapče,“ oznámil mu a jeden muffin podal mně.

„Je tvrdý jako kámen,“ podotkl jsem. „Jak jsou staré?“

„Tak akorát, pane Barnett,“ odvětil Neddy s úsměvem. Z feniánského případu mu chyběl jeden přední zub a vlasy mu padaly do očí.

Šéf se zasmál. Úplně toho hocha zbožňoval.

„Můj je ještě teplý,“ poznamenal a ukousl si. „Vzal jste si špatný kousek, Barnette. A ty, Neddy, čekej, že se ti ozveme ohledně té práce.“

„Kdykoli, pane Arrowood. Dejte mi vědět.“

Sledovali jsme, jak vystartoval za pár dalšími zákazníky.

„Takže Birdie vypadala ve vlaku sklesle?“ zeptal se šéf a vrazil si do huby poslední sousto teplého muffinu.

„Přesně tak mi to připadalo. A taky mi přišlo, že chtěla, abych si toho všiml. Ale na to nemůžu přísahat. Byla tma a ona zvedla hlavu jenom nakrátko.“

„Smutek poznáme všichni,“ utrousil. „Podle pana Darwina se vyznačuje univerzálními znaky: pozvednuté vnitřní konce obočí, nakrabacené čelo, svěšené koutky úst. Hinduisté, Malajci, starověcí Řekové, u všech je to stejné. Kdybychom nedokázali rozeznat u druhých smutek, nepocítili bychom soucit. A co by byla společnost bez soucitu, Barnette?“

„Občas něco jako Londýn, pane.“

Došli jsme na křižovatku St. George’s Circus, kde jsem se chytal vyrazit vlastní cestou zpátky do svého bytu ve čtvrti The Borough.

„A co paní Barclayová?“ zeptal se mě, když se zastavil u schodů kostela. Odklopil víčko na dýmce a palcem dovnitř napěchoval tabák. „Jaké sebeovládání, viďte? Říct matce, že ublížila vlastní dceři, to přece musí být ohromná urážka.“ Šéf vzrušením nadzvedl obočí, pomalu se rozpaloval. „A pak jí předala ten lístek.“

„Kdo komu předal lístek?“

„No přece paní Barclayová slečně Ockwellové. Vy jste si nevšiml?“

Mé překvapení ho rozesmálo.

„Došlo k tomu, když se srazily: v tom zmatku ho strčila slečně Ockwellové do ruky. Vy jste si vážně nevšiml?“

„Už jsem řekl, že ne.“

„Říkal jsem si, že bude lepší, když se jí na to nezeptám hned na místě. Pokud se to snažila ukrýt před panem Barclayem, tak by hrozilo, že to popře.“ Zapálil si dýmku. Pod plynovou lampou mu jiskřily oči. „Sejdeme se zítra půl hodiny po poledni na nádraží London Bridge, příteli. Znovu vyrazíme do Catfordu. Pomůžeme chuděrce Birdie, nehledě na to, v jakém maléru je.“

Sledoval jsem, jak odchází směrem ke stanici podzemní dráhy Elephant and Castle, přičemž se mu velká zadnice otřásla jako zadek shirského koně. Usmál jsem se. Konečně šéfa ten případ zaujal.

Kapitola šestá 

Když jsem potkal Arrowooda druhý den na nádraží, měl veselou náladu. Bylo vidět, že má něco za lubem, ale odmítal říct co, jen se dotkl prstem frňáku a mrkl na mě. Napadlo mě, jestli se nevídá s nějakou ženou. Kéž by. Byl jsem si jistý, že Isabel se nevrátí a to jeho nekonečné čekání mu způsobovalo pouze zklamání. Nikdy ji nevinil z toho, že ho opustila: věděl, že ji od sebe odehnal, teď ho ale naděje, že se Isabel vrátí, zároveň poháněla vpřed i přiváděla k šílenství. Byl přesvědčený o tom, že ji k tomu navádí právník, se kterým se seznámila v Cambridgi. Byl mladší než Arrowood, spolehlivější a úspěšnější. Nedával mu spát stejně jako Sherlock Holmes, užíral se jím zevnitř, pálila ho z něj žáha, v břiše ho trápily křeče. Ten muž byl zatrolený pedel, lovec brouků a setsakramentský padouch a už při pouhém pomyšlení na něj se šéfovi ozývala jeho dna, když se zpotil, šíleně ho začínala svědit zadnice a po noci strávené U Kance míval zabijácký hlavobol.