Sophie Oliver 

Grandhotel Schwarzenberg - Návrat 

Originální název: 

GRANDHOTEL SCHWARZENBERG – Rückkehr nach Bad Reichenhall 

Vydáno u Bastei Lübbe AG, Köln, 2020 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln 

Translation © Dagmar Hoangová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0356-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-0357-3 (mobi)

Stará reichenhallská píseň 

Neznáš údolí v úpatí hory Untersberg, 

kde u Císaře bdí chytrý, věrný skřet?

Obklopen horami, jimiž Sála proudí v dál, 

leží krásný starý Reichenhall.

Kde vyvěrá pramen, který dalekou krajinu živí, 

přináší velké požehnání a každý Bavor ho ctí. 

Jeho jménu vděčí město v údolí tam, 

kde leží krásný starý Reichenhall.

Kde se přívětivě leskne ze Staufenu nejvyšší stěny 

železný kříž odvážnou rukou osazený.

Jako by chtěl z jasné výšky do údolí zavolat: 

Tady leží krásný starý Reichenhall.

Kde staří i mladí tak rádi veselé písně pějí, 

kde zlehka poskakují kamzíci a hlasitě citery znějí.

Kde hlasitě práská kulovnice, u Saalachu, kde zelený je úval, 

tam leží krásný starý Reichenhall.

Hudba: Carl Hünn (1831—1906) 

Text: Franz Wisbacher (1849—1912) 

Osoby děje 

Anna Achleitnerová – rozená Gmeinerová 

Leonhard Achleitner – starosta 

Karel Achleitner – jejich syn 

Mathilda Mandlingová – hospodyně 

Michael Schwarzenberg – hoteliér 

Franziska Schwarzenbergová – jeho dcera 

Mathias Schwarzenberg – jeho syn 

Stanley Meyers – obchodní ředitel grandhotelu 

Konrád z Feilu – správce solivaru 

Hedwiga z Feilu – jeho žena 

Katharina Bahlowová – jeho dcera 

Wolf Bahlow – její syn 

Adéla Gärtnerová – služebná 

Albrecht – sloužící 

Thomas Fischer – rytmistr 

Augustina Fischerová – jeho žena 

Hertha Zucková – kuchařka v kavárně Flora 

Theresa Bauerová – šéfkuchařka v kavárně Flora 

Luis Zuegg – inženýr 

Eberhard Eichinger – sekretář starosty 

BAD REICHENHALL 

KRÁLOVSKÉ BAVORSKÉ STÁTNÍ LÁZNĚ 

1911 

1 

Po slavnostním otevření Grandhotelu Schwarzenberg, které se konalo před týdnem, upadla Anna následkem šoku do jakési strnulosti. Michael Schwarzenberg, její první velká láska, muž, který jí zlomil srdce, se najednou vrátil do Bad Reichenhallu. Dlouhých pět let poté, co se v slzách rozloučili na nádraží. Chtěl udělat štěstí v Americe, což se mu očividně podařilo. Bývalý nemajetný dělník v solivaru byl teď majitelem firmy Dawson Company, a navíc se mohl nazývat hoteliérem. Zapomněl kvůli tomu patrně na chudou chalupnickou dceru Annu Gmeinerovou, které slíbil manželství.

Dva dopisy krátce po jeho připlutí do zámoří byly vše, co Anna obdržela, potom už o sobě nedal vědět. Vzala by si ho i bez jediného feniku, tak byla zamilovaná, její otec zastával ale názor, že Michael nedokáže uživit rodinu, a odmítl dát svolení ke sňatku. Anna, tehdy ještě neplnoletá, se musela podvolit. Michael chtěl zůstat pryč rok, aby to někam dotáhl, a pak se k ní vrátit. Spolkla ho ale dálka, proměnila ho v hořkosladkou vzpomínku, která v Anně vyvolávala věčnou otázku, co by mohlo být, kdyby…

A teď se skvělo jeho jméno napsané zlatým písmem na fasádě paláce, který zabíral celý domovní blok v centru Bad Reichenhallu. Grandhotel Schwarzenberg. Ta budova by byla nápadná i v Berlíně nebo Paříži.

Čtyři luxusně vybavená poschodí s pokoji a apartmány, restaurace pro gurmány, taneční sál a prostorná terasa, z níž byl vidět park, který k hotelu patřil.

Týden zůstala Anna zavřená v domě v Schachtstraße. Také uprostřed města, naštěstí ale ne v dohledu grandhotelu. Proč se vrátil? I z dálky určitě poznal, že jí zlomil srdce. Kdy začal být tak krutý, že cítí potřebu trýznit ji svou přítomností? Musel znovu otevřít staré rány tím, že se vrátil do města, které mu nikdy nebylo domovem?

Stejně jako Anna nerozuměla Michaelovým pohnutkám, nechápala ani nenávistný pohled, který na ni vrhl při slavnostním otevření svého grandhotelu. Proč se změnily hluboké city, které k ní kdysi cítil, v očividnou averzi? Ačkoli nenašla na své otázky žádné odpovědi, nekroužily její myšlenky kolem ničeho jiného.

„Je v pořádku, když posíláš Mathildu nakoupit na trh nebo ven na čerstvý vzduch s Karlíčkem, dnes je ale neděle a půjdeme společně do kostela,“ prohlásil Annin manžel Leo. „Nemůžeš se tu věčně schovávat,“ dodal mírně. Postavil se vedle Anny, která stála u okna ložnice a vyhlížela ven, nic ale neviděla. Bez předchozího varování byla znovu konfrontována s událostmi, které s sebou přinesl Michaelův odchod. Zármutek, smrt a neštěstí, věci, na které chtěla zapomenout. Většinou se jí to dařilo, vždycky ale ne. V některých tmavých nocích se Anna probudila z trýznivých snů a pak ji uklidnily Leovy silné paže a jeho láskyplná chlácholivá slova.

S tichým povzdechem se k němu otočila a opřela se o jeho hruď. Ochrání ji před vším, co by mohlo přijít. Vždycky to dělal, ode dne, kdy přišel do Annina domu a představil se jako její budoucí manžel. Byl otcem jejího syna, mužem, který ji miloval a který jí daroval život v bezpečí. Leo se stal vším, čím měl být Michael.

Anna vklouzla do lehkých šatů šeříkové barvy podle nejnovější módy, které jí nechal manžel ušít na míru u krejčího. Pod prsy měly úzkou stuhu a volně se vlnily kolem její štíhlé postavy. Na nahoru vyčesaných medově plavých vlasech měla posazený klobouk velký jako kolo od vozu, aby skryl její obličej, když skloní hlavu. Obávala se, že to dnes může být užitečné. Mnoho obyvatel Bad Reichenhallu si pamatovalo, že Anna Achleitnerová, rozená Gmeinerová, byla zasnoubená s Michaelem Schwarzenbergem, a pilní návštěvníci kostela a bigotní věřící na ni budou při bohoslužbě vrhat zvědavé pohledy. Každopádně i tak byla Anna jako manželka starosty osobou veřejného zájmu.

Čtyřletý Karel byl oblečený v letním námořnickém oblečku a vypadal se svými blonďatými kadeřemi a vesele hledícíma světlýma očima rozkošně. Jeho přítomnost dávala Anně vždy sílu. Cítila ke svému dítěti hlubokou lásku, která ji v mnoha okamžicích málem přemohla. Tato láska byla jiná než k Leovi, jiná, než byly velké city k Michaelovi, byla jako přírodní síla pevně zakotvená v Annině duši. Bez váhání by dala za svého syna život. Mateřství zahojilo všechny její rány.

Při krátké cestě ke kostelu svatého Ägidia, podél obchodů a kaváren, je neustále zdravili lidé. Leonhard Achleitner byl starostou druhé funkční období, obyvatelé Bad Reichenhallu ho milovali a se svou mladou rodinou byl pro město přímo vzorem.

Anna držela pravou rukou Karla, levou byla zavěšena do manžela.

„On tam nebude,“ ujistila víc sebe než Lea. „Michael nebyl nikdy přítelem církve.“ Stejně jako já, dodala v duchu. Neodpověděl, viděla ale, že sevřel rty. Krátce stiskl její ruku. V uplynulých letech Anna zjistila, že Leo není mužem mnoha slov. Navenek vypadal často klidně a bez emocí, ve skutečnosti takový ale nebyl. Vnitřní konflikty řešil raději sám, aniž je s ní sdílel. Zpočátku tím trpěla a připadala si vyloučená. Postupem času se poznali. Stále častěji se jí svěřoval se svými myšlenkami a ona mu nezazlívala, když se mu nechtělo o něčem mluvit. Tato cesta do kostela, při které všichni ostřížím zrakem pozorovali, jak Achleitnerovi zareagují na návrat Michaela Schwarzenberga a zda mezi nimi není napětí, musela být těžká i pro Lea.

Zaujali svá místa v chrámové lodi. Anna na ženské straně, Karel trval na tom, že bude sedět jako velký chlapec s otcem na straně určené pro muže. Anna přejížděla pohledem po přítomných a s úlevou zjistila, že Michael, jak očekávala, není přítomný. Oddechla si a sklopila hlavu. Za okamžik vyjde ze sakristie farář, pomyslela si, když zavrzání vchodových dveří oznámilo opozdilce. Šeptání úplně utichlo a mnoho párů očí sledovalo Michaela Schwarzenberga, jak kráčí prostřední uličkou. Několik pánů se ochotně srazilo k sobě, aby se mohl posadit na lavici na okraji řady šikmo před Annou.

Třesoucími se prsty otevřela zpěvník. Při první písni jí selhal hlas. Usilovně se snažila dostat svůj dech pod kontrolu. Co si myslela? Že se mu může navždy vyhýbat? V malém městě, jako je tohle? Nemá si co vyčítat, nemusí se před ním schovávat. Není povinna skládat mu účty. Anna odhodlaně zvedla ramena a zadívala se směrem k oltáři, aniž slyšela z kázání jediné slovo.

Po otčenáši už proti tomu nedokázala bojovat. Její pohled putoval jako magicky přitahován k Michaelovi. Pomalu počítala červeno-bílé mramorové kosočtverce středové uličky, její oči klouzaly po vysoustruženém opěradle kostelní lavice, která podpírala jeho záda.

Pozorovala, jak se mu ramena v pravidelném rytmu dechu mírně zvedají a klesají. Zezadu vypadal jako dřív, jen s tím rozdílem, že měl oblek ušitý na míru a vzpurné hnědé vlasy zkrocené.

Jako by to Michael cítil, otočil se a podíval se přímo na Annu. Jeho obličej byl štíhlejší, dospělejší, pořád ještě ale vypadal velice mladě. Muselo mu být už pětadvacet, byl o necelé dva roky starší než ona. Se smutkem pozorovala výrazně klenutý tvar jeho rtů a zvláštní šedomodré zbarvení v očích, v nichž se často ztrácela. Přítomní vstali, protože farář u oltáře prováděl svaté přijímání. Anna rychle odvrátila hlavu. Zachytila přitom pohled svého muže, který ji pozoroval.

Když bohoslužba skončila, zůstali věřící jako obyčejně ještě chvíli na kus řeči na prostranství před kostelem, než se vydali domů nebo na oběd do jednoho z nedalekých hostinců. Anna by nejraději zmizela, nebylo to ale možné. Známí potřásali starostovi rukou, prohodili s ním pár slov.

„Pozdrav pánbůh, Anno.“ Při zaslechnutí Michaelova hlubokého, trochu chraplavého hlasu sebou trhla. Doufala, že mu nebude muset stisknout ruku, jinak by zjistil, že má prsty navzdory letnímu počasí ledové. Naštěstí držel klobouk a pozdravil i Lea kývnutím a slovy: „Pozdrav pánbůh, pane Achleitnere“. Při jejich posledním setkání byl Leo Michaelovým nadřízeným v solivaru, přednostou kanceláře, který mu dal šanci na profesní vzestup.

„Pozdrav pánbůh, Michaeli,“ řekla Anna. „Máš se dobře?“ Ráda by se ho zeptala na úplně jiné věci, ne na nicotnosti.

V odpověď jen trochu kývl a dál se jí díval do očí. Pak se najednou sklonil a prsty Karlovi prohrábl jeho světlé vlasy. „Jakpak se jmenuješ? Tebe ještě neznám.“

„Jmenuju se Karlík a ty?“

„Michael.“

„Umíš chytat ryby?“ zeptalo se dítě důvěřivě a hned dodalo: „Chodím moc rád rybařit, většinou s maminkou.“

Michael se usmál. „To je náhoda, mě taky baví chodit na ryby.“

„Máme tě vzít někdy s sebou? Maminka zná místo u Jeleního mlýna, kde vždycky berou pstruzi.“ Karel se na Michaela zářivě usmíval. Ten přikývl a zamumlal něco nesrozumitelného. Když se vzpřímil, objevila Anna v jeho pohledu ke svému překvapení něco jako dojetí. Nasadil si klobouk, dotkl se dvěma prsty jeho krempy a rychle se rozloučil.

„To je tvůj přítel?“ zeptal se chlapec matky, když pokračovali v cestě.

„Poznala jsem ho dávno, než odešel z Bad Reichenhallu.“

Leo popadl syna a posadil si ho na ramena, načež hoch hlasitě zavýskl. „A teď dost vyptávání. Mathilda čeká doma s jídlem.“

„Poklusem!“ zvolalo dítě nadšeně.

„No dobře, koníček musí běžet rychleji, aby pečeně a knedlíky nevystydly.“

Zatímco se otec se synem hnali ulicí Ludwigstraße, kráčela Anna pomalu za nimi. V jejím nitru se šířila tíseň, strach, že by se všechno mohlo změnit. Měla pocit, jako by se ocitla ve víru a byla stahována do hloubky, ze které se vlastními silami nemůže dostat.

Anna probděla noc. Když Leo odešel do kanceláře, nedokázala už touhu se svěřit překonat. Musela vylít své srdce přátelské duši.

Vydala se toho pondělního rána bledá a s unavenýma očima do kavárny Flora.

„Paní starostová klepe na zadní dveře, místo aby použila přední vchod? Kde se něco takového děje?“ Theresa Bauerová, dlouholetá šéfkuchařka kavárny a Annina mateřská přítelkyně, s úsměvem otevřela a gestem ji pozvala dál.

„Víš přece, že se vždycky vplížím zadem, když si chci o něčem promluvit.“

Trochu rozpačitě vstoupila Anna do prostorné kuchyně. Už léta měla blízký vztah s reichenhallskou nejoblíbenější cukrářkou, která jí kdysi pomohla přežít těžké období. Mezitím přešly k tykání. Paní Theresa pro ni znamenala skoro víc než přítelkyně Hertha, předtím pomocná kuchařka, nedávno povýšená na zástupkyni šéfkuchařky. Přestože ty dvě nebyly příbuzné a dělila je přibližně dvě desetiletí, byly si podobné. S baculatými tvářemi, objemným hrudníkem a boky, dobráckýma očima a malými, nahoru ohrnutými nosy ztělesňovaly ideál zakulacené cukrářky.

„Pak tedy přinesu každé z nás pořádný šálek kávy a posadíme se na lavici v zadním dvoře. Není ještě otevřeno, nejsou tu žádní hosté, mám proto dost času.“ Paní Theresa sáhla po konvici s čerstvě uvařenou kávou, na níž ještě spočíval porcelánový filtr. Sundala ho, naplnila tři šálky a dva z nich podala mladým ženám.

„Je to kvůli Michaelovi?“ zeptala se Hertha o chvíli později se starostlivě svraštěným čelem. Seděla mezi Annou a svou šéfovou na pohodlné, mírně zaoblené lavičce z modřínového dřeva, na které zaměstnanci s oblibou trávili za slunečného počasí přestávky. Její sněhobílá, naškrobená zástěra v ranním světle zářila. Bylo dojemné, jak moc se o Annu starala. Za Michaelovy nepřítomnosti se jí pravidelně vyptávala na novinky, Anna ale musela vždycky jen mávnout rukou. Hertha byla v šoku, když se dověděla o Michaelově náhlém návratu. Ti dva se sice setkali jen párkrát, Anna ale přítelkyni o své velké lásce hodně vyprávěla a Hertha se vždy podílela na jejím životě. „Mluvila jsi s ním?“

Anna zavrtěla hlavou. „Vlastně ani ne. Nechápu, proč je tady. Co pohledává v Bad Reichenhallu? Když nechce být v Americe, proč se nevrátí do Jižního Tyrolska, do své domoviny? Z jakého důvodu se objevil tady, způsobil obrovský poprask tím, že koupil nejlepší hotel ve městě, a trápí mě svou přítomností?“ Měla na krajíčku, a tak podrážděně zamrkala.

„Jsem si jistá, že s tebou to nijak nesouvisí. Je prostě obchodník a nebylo pro něj těžké poznat, že je grandhotel v Bad Reichenhallu zlatý důl. Slyšela jsem, že je Schwarzenberg na celou sezonu vyprodaný. Přitom se otevřel teprve před týd…“

„Hertho,“ vpadla jí paní Theresa do řeči. „Nemyslím, že jde Anně o tohle.“

„Při otevření se na mě podíval, jako by mě nenáviděl. A včera po mši k nám přistoupil a pozdravil, ale tak, jako bychom byli jen povrchní známí.“

Hertha pokrčila rameny. „A cos čekala? Že ti padne kolem krku? Jsi vdaná. Proč tě po pěti letech zajímá, co si Michael myslí?“

„Je vidět, že o lásce nemáš ani ponětí, děvče.“ Paní Theresa energicky postavila prázdný šálek na zem vedle lavičky. „Je načase, abys sbalila nějakého mužského, pak možná pochopíš, jak bolí setkání se ztracenou láskou.“

Hertha začala popuzeně šermovat rukama. „Paní Thereso, to od vás není hezké. Myslím jen, že Anna udělala dobrou partii a má být se svým osudem víc než spokojená. Měla by se držet od Michaela dál a být vděčná za to, co má doma.“ Se vzlykáním vyskočila, vběhla do domu a nechala tam vyděšenou Annu sedět.

„Proč je tak popudlivá? Přišla jsem, protože potřebuju vaši podporu. Můžu přece s vámi vždycky mluvit o všem otevřeně. A teď mám pocit, že se musím omluvit já jí, i když ve skutečnosti byla ona hubatá na mě.“

„Nezapomínej, že Herthě nebylo dosud dopřáno najít štěstí. Přitom jí jde už na pětadvacátý rok. Je kvůli tomu trochu přecitlivělá. Neměj jí za zlé, že tvým starostem nerozumí.“

Anna vstala a podala dávné přítelkyni svůj šálek. Ta přikývla. „Dovnitř raději nepůjdu. Vyřiď jí, prosím, že ji už nebudu svými problémy obtěžovat. Brzy na shledanou, Thereso.“

Bylo bláhové doufat v Herthino pochopení, nebo dokonce soucit, pomyslela si Anna. Kdy konečně pochopí, že si musí pomoct sama a nesmí spoléhat na pomoc druhých? Herthina reakce ji hluboko zasáhla, Anna se ale rozhodla, že to potlačí. Věděla přesně, co má dělat. Nemůže se už Michaelovi vyhýbat. Návštěva v kavárně Flora to jen trochu odsunula.

Leo stráví celý den na radnici a domů přijde až večer. Anna proto požádala Mathildu, dlouholetou hospodyni Achleitnerových, aby připravila na cestu malou svačinu, a vydala se s Karlem ještě před poledním zvoněním ven z města, na místo, kam chodívali rybařit.

Těsně před brlením vytékal ze Saalachu potok, jehož voda poháněla několik mlýnů. Jeden z nich, Jelení mlýn, byl obzvláště idylicky usazený mezi loukami a lužním lesem s výhledem na okolní horské hřebeny. Nedaleko dřevěného mlýnského kola, o něco dál po proudu potoka, usedli Anna a Karlík na deku vedle rozložitého keře černého bezu. Větve hustě porostlé listím poskytovaly ochranu před letním sluncem a zvědavými pohledy kolemjdoucích lidí.

Chlapec popadl udici dřív, než jeho matka vybalila drobenkový koláč a limonádu.

„Smím jít napřed?“ prosebně se díval na Annu. Mladá žena se usmála. „Zuješ si boty?“ Jeho odpověď znala. Karel vodu nadevše miloval.

„Ano. A punčochy si svléknu taky. Pak tam můžu jít.“

„Ale jen po kotníky.“

„Po břicho.“

„Ne, Karlíčku, jinak budeš mít mokré kalhoty. Navíc je to příliš nebezpečné. Jen po kolena.“

Bosé dítě zářící radostí se rozběhlo do křišťálově čisté vody. Výskalo radostí, a zapomnělo dokonce i na rybářský prut, protože objevilo hezké oblázky. Anna pozorovala všechno z deky a užívala si klidného okamžiku. Po chvíli vylezl Karel na balvan ležící na břehu a nahodil udici. Anna byla tak zabraná do pozorování synka, že se vyděsila, když na ni padl stín.

Přišel.

„Učíš své dítě pytlačit?“ zeptal se Michael. Přiblížil se k nim nepozorovaně po úzké pěšince, která vedla mezi dvěma loukami na břeh řeky.

„Ano, přesně jako tebe dřív.“

„Smím se posadit?“ Díval se dolů na ni.

„Prosím.“

Karel ho zpozoroval a vesele na něho zamával. „Michaeli, pojď sem!“

„Hned. Nejdřív si krátce promluvím s tvou maminkou, ano?“

„Věděl jsi, že tady budu…,“ pronesla Anna potichu. Usedl na deku vedle ní, pokrčil nohy a ovinul kolem nich paže. „Samozřejmě. Myslela sis, že jsem zapomněl, jak často jsme tady spolu byli? Za černým bezem u Jeleního mlýna? Navíc mi o tom přece řekl tvůj syn.“

„Nevím, na co si pamatuješ. Byl jsi dlouho pryč.“ Odfrkl si. „A ty ses rychle utěšila, paní starostová. Myslela sis patrně, že je lepší se výhodně provdat než čekat na chudého Jihotyrolana, který má jen vzletné plány a žádné peníze.“

Hořkost v jeho hlase vypálila Anně díru do srdce.

„Nemáš ani ponětí o tom, jak to tehdy bylo,“ šeptala, aby na ně Karla neupozornila. „Několik měsíců po tvém odjezdu odešel otec k dřevorubcům a utrpěl při práci smrtelné zranění. Zůstala jsem úplně sama…“

„To mě upřímně mrzí, Anno, to tě mohu ujistit. Přesto… byli jsme zasnoubeni a slíbila jsi, že na mě počkáš.“ Uvědomila si, že se jí zrychlil dech. Nejraději by ho popadla za ramena a zatřásla jím. „Já jsem čekala! Ale pak…“

Michael vyskočil, dal si ruce v bok a začal přecházet sem a tam. Nakonec se u ní zastavil. Protože se nechtěla dívat k němu nahoru, vstala také. Dnes už neměl bradu hladce oholenou jako včera v kostele, ale byl na ní už vidět náznak rostoucích vousů, jak to u něho bývalo dříve zvykem. Neměl na sobě ani na míru ušitý oblek, ale jednoduché světlé kalhoty a košili. Vypadal díky tomu mnohem důvěrněji, ale nechoval se tak.

„Vymyslela sis hezkou výmluvu?“ vyhrkl. „Přesně toho jsem se obával, že mi budeš chtít naservírovat chabé omluvy. Ale kdo ví, možná jsi s nimi dokonce spolčená.“ Protože se na ně chlapec zvědavě podíval, Anna mu radostně zamávala, uchopila Michaela za paži a otočila se s ním zády k potoku. „O čem to vlastně mluvíš? Nerozumím ti ani slovo.“

Zlostně si odfrkl. „Nesnaž se mě obalamutit. Byla to přece předem domluvená hra s tím Talhoferem, rvačkou a vším ostatním. Nikdy sis nepoložila otázku, kdo za tím může vězet? Patrně ne, protože se máš skvěle, jsi paní starostová a sedíš v teplém hnízdě. Ale jedno ti povím, přijdu té věci na kloub a ti, co to mají na svědomí, ať se těší. Nejsem už totiž chudý dělník, se kterým mohou jen tak zametat.“

S těmito slovy odpochodoval k Jelenímu mlýnu a nechal Annu v naprostém zmatku. Karel ji musel několikrát zatahat za sukni, než si všimla, že stojí vedle ní.

„Proč Michael utekl? Nechce se mnou rybařit?“ Zhluboka se nadechla a zvedla dítě do náruče. Něžně mu vdechla polibek na tvář. „To víš, že chce, zlatíčko. Vzpomněl si ale, že někam naléhavě musí a má zpoždění. Proto tak rychle odešel.“

„Ach tak.“

Hošík jí ovinul paže kolem krku a přitiskl se k ní. Anna vdechovala vůni jeho vlasů a bojovala se slzami, které nesměla vyplakat.

2 

Katharina Bahlowová seděla u toaletního stolku ve své ložnici na hradě Schönegg. Zamyšleně vyndala z vlasů hřebínky ze želvoviny a začala si kartáčovat své rudé kadeře. Za několik měsíců jí bude třicet. Byla krásná žena s porcelánovou pletí a jemnými rysy obličeje, v posledních letech jí ale namaloval osud pod oči stíny, které už nezmizely. Zhubla, protože trpěla trvalým nechutenstvím.

Hedwiga z Feilu, Katharinina matka, po níž zdědila dcera neobyčejnou krásu, se ji neustále snažila přesvědčit, aby víc jedla, Katharina ale nepociťovala pražádnou chuť.

„Proč nezazvoníš na Adélu, aby ti pomohla s večerní toaletou?“ zeptala se Hedwiga. Vstoupila s vázou oranžových gerber a postavila ji na komodu.

„Protože chci být sama.“

V zrcadle viděla, že matka zůstala vyčkávavě stát za ní a nechystala se místnost opustit.

Katharina se otočila a ukázala na květiny. „Nechci je mít tady, odnes je, prosím.“

„Copak je špatné vnést dovnitř trochu čerstvé zeleně?“

Katharina se beze slova zvedla, vzala vázu a vtiskla ji matce do ruky. Pak otevřela dveře a počkala, než odejde. Dívala se za ní, jak kráčí chodbou ke schodišti. Potom zatáhla závěsy a zamířila k posteli, přestože venku ještě svítilo slunce. Aby se jí nezdálo o Ferdinandovi, vzala si prášek na spaní, jako každý den ale přišel za ní, vklouzl do její hlavy. I když to nechtěla, představila si, jak seděl u psacího stolu, úplně sám, pozdě v noci, přiložil si pistoli ke spánku a stiskl spoušť. Jak klesl na desku stolu a zmáčel svou krví dopis na rozloučenou. Dopis, v němž se nezmínil ani o ní, ani o jejich synovi, vyjádřil jen lítost, že přišel o veškerý svůj majetek na burze. Nezanechal jim nic, ani zprávu pro malého Wolfa Ferdinanda, až bude větší. A protože byla Katharina jen tajná milenka, nikoli manželka, nesměla veřejně ukazovat svůj smutek. Všechny nahromaděné city, zlost na milovaného, který zbaběle odešel ze života, způsobily zhroucení, jehož následky trpěla Katharina dodnes.

„Kdyby ses chovala přiměřeně svému stavu a nezačala si ten trapný poměr, zůstali bychom ušetřeni spousty trápení,“ opakovala její matka neúnavně. Přičemž nespecifikovala, jestli tím myslí, že se dcera žijící v odloučení od manžela, která měla dítě s jiným, postarala o řeči, nebo že připravila rodičům komplikace svou narušenou psychikou. Právě trápení, které považovala Hedwiga obecně za rozčilující, jí bránilo v tom, aby se zabývala sebou, protože se musela starat o svou dceru.

Druhý den ráno se Katharina k překvapení rodiny rozhodla, že pojede do města. Gernot, vrátný, zahradník a muž pro všechno, který se vytrvale zdráhal přejít na automobil, kočíroval půvabný jednospřežný kočár ke grandhotelu. Oblečená podle módy v bleděmodrých šatech s krátkými rukávy, které volně spadaly dolů a přičarovaly Katharině na těle víc zaoblení, než momentálně měla, kráčela se zvednutou hlavou kolem recepce. Prošla hotelovou halou na rozlehlou terasu, která nabízela pohled na park hodný zámku. Většina stolů byla obsazena, protože zahrada grandhotelu byla oblíbeným místem setkání lázeňských hostů, našla ale volné místo na kraji, které se nacházelo skoro ve stínu. Měla sice na hlavě velký klobouk barevně sladěný s šaty, bylo jí ale milejší nesedět na prudkém slunci. Lidé měli pravdu, když říkali, že tahle zahrada zdaleka překonává krásu lázeňského parku. Draze pořízené květinové záhony se střídaly s umně kovanými posezeními a obklopovaly pavilony. Pěšiny vedly hosta kolem voňavých květin, o něž bylo třeba v horkém létě, jako bylo to letošní, obzvláště pečovat. Barevná krajina před jejíma očima Katharinu potěšila. Už dlouho neviděla nic krásného nebo to aspoň nevnímala. Zhluboka se nadechla a trochu se uvolnila.

Mladý číšník se zeptal na její přání. Objednala si konvičku kávy. Naservíroval jí to jiný muž, starší než vrchní, asi dvaačtyřicetiletý, s opáleným, větrem ošlehaným obličejem, hnědými vlasy sčesanými z vysokého čela a zářivě modrýma očima. Neměl na sobě uniformu hotelového zaměstnance, ale vycházkový oblek.

„Vaše káva, madam. Bydlíte u nás v hotelu?“ Jeho němčina byla dobrá, byl v ní ale patrný americký přízvuk, zejména ve slově madam.

Překvapeně zvedla obočí. „Mnohokrát děkuji.“ Pozorovala, jak postavil šálek a konvičku na stůl, vedle cukřenku a malou porcelánovou nádobku s mlékem. Na levém prsteníku mu chyběla špička prstu, přesto Katharině připadaly jeho ruce krásné. To zjištění ji zmátlo.

„Ne, nejsem hotelový host,“ řekla. „Ani nejsem ve městě na léčení. Bydlím tady, dlouho jsem ale nevyšla z domu,“ skončila potichu, víc pro sebe než pro něho.

„To mě těší. Myslím fakt, že tu bydlíte.“

Flirtuje s ní? Nevypadalo to tak, protože jeho obličej zůstal vážný.

„Vy nejste číšník.“

Jeho široká ústa se stáhla k mladickému uculení.

„Je to hned poznat, viďte? Dovolte, abych se představil. Jmenuji se Stanley Meyers. Jsem obchodní ředitel tohoto hotelu.“

„Myslela jsem, že patří panu Schwarzenbergovi.“

Protože stál Stanley Meyers trochu nerozhodně u stolu, udělala Katharina rukou vybízivý pohyb a on se k ní posadil.

„Zajisté, je ředitelem hotelu. Já jsem jeho zástupce.“

„Zajímavé. Odkud pocházíte?“

„Původně z New Yorku, žil jsem ale dlouho v Kanadě, než jsem přišel s panem Schwarzenbergem do tohoto krásného města.“

„Byl jste také zlatokop?“

„Ano, mimo jiné. Dělal jsem spoustu věcí.“ Způsob, jakým to zdůraznil, probudil v Katharině zvědavost. Moc ráda by se dozvěděla víc, vzpomněla si ale na své dobré vychování.

„Promiňte, nechtěla jsem vás vyslýchat.“

„Připadá mi příjemné, když někdo říká, co si myslí. Obzvláště klade-li otázky, aby se něco dozvěděl, ne protože to vyžaduje konverzace.“

„Moje jméno je Katharina Bahlowová.“

Obdařil ji dalším intenzivním pohledem. Když promluvil, spočíval v jeho hlase soucit. „Dcera Konráda z Feilu.“

Ke stolu diskrétně přistoupil hotelový poslíček a předal obchodnímu řediteli lístek. Stanley Meyers vstal.

„Omlouvám se, musím jít. Těší mě, že jsem vás poznal, paní Bahlowová.“

Podala mu ruku a on se jí chopil. Aniž naznačil políbení, několik vteřin ji držel. „Přijďte k nám zase brzy na kávu.“

„Určitě to udělám.“

Když odcházel, všimla si, že mírně kulhá. Krátce předtím, než prošel dokořán otevřenými prosklenými dveřmi do hotelu, se ještě otočil a jejich pohledy se setkaly.

Poprvé po velice dlouhé době pocítila Katharina touhu se hýbat. Bylo to povznášející atmosférou v hotelové zahradě, nebo setkáním s panem Meyersem? Z celého srdce doufala v to první, věděla ale, že si něco namlouvá. Je zavrženíhodné, že chce konečně odložit smutek? Když stejně nemůže dát své city veřejně najevo, protože se její rodiče pořád obávají lidských řečí? Vyšla z grandhotelu a mávnutím přivolala kočího. Opatrně vytáhla jehlici z klobouku a podala ho Gernotovi.

„Půjdu kousek pěšky,“ oznámila mu s úsměvem.

„Nasednu, až nebudu moct.“

Minula hotel Luisenbad, který jí dnes výjimečně nepřipomněl manžela, a prošla dlouhou ulicí Ludwigstraße, která na konci přecházela v Salinenstraße. Teprve když začal kopec stoupat k hradu, mávla na Gernota poslušně jedoucího vedle ní a posadila se do kočáru taženého jedním koněm.

„Proboha!“ zvolala Hedwiga z Feilu zděšeně, když dcera vstoupila do obytného salonu v přízemí Schöneggu. „Tvůj obličej! Je červený jako rak. Až se zklidní, budeš mít pleť jako sedlák… a první pihy na nose vidím už taky. Co se stalo?“

Katharina pokrčila lhostejně rameny. „Nic, zasáhlo mě jen pár slunečních paprsků. Co je dnes k jídlu?“

Ta otázka matčiny protesty okamžitě umlčela.

„Studená pečeně se salátem a zeleninou dušenou na pánvi. Bude ti to vyhovovat?“ Naděje v jejích slovech se nedala přeslechnout.

„Myslím, že ano. Po té procházce mám chuť k jídlu.“ Tu noc spala Katharina bez veronalu a tak dobře, jako už celou věčnost ne.

Následující den podnikla další výlet. Pověřila služebnou Adélu, aby přiměřeně oblékla jejího synka Wolfa Ferdinanda, protože ho chtěla vzít s sebou. Čtyřletý hoch byl nadšený a po celou jízdu kočárem držel matku za ruku. Katharina měla špatné svědomí. Byla si vědoma toho, že ve svém smutku dítě zanedbávala. Musí se vzchopit a být tu víc pro něho. Něžně pohladila Wolfovy tmavé kadeře, které měly stejnou barvu jako vlasy jeho otce.

„Co budeme dneska dělat?“ zeptala se ho.

„Navštívíme tatínka.“

Katharina polkla. „V pořádku. A potom?“

„Dáme si zmrzlinu.“

„Zmrzlinu? A kde?“

Chlapec horlivě přikývl. „V parku. Byl jsem tam s babičkou. Vím, kde stojí zmrzlinář.“

„Dobře, uděláme si tedy hezký den.“ Poklepala Gernotovi na rameno. „Nejdřív do St. Zena a pak do lázeňského parku, prosím.“

Na hřbitově u klášterního kostela stáli matka a syn chvíli mlčky u hrobu Ferdinanda Hofmeistera. Wolf začal klást otázky týkající se svého otce, které mu Katharina ráda po svém zodpověděla. Zpočátku se obávala, že to pro ni bude těžké, zjistila ale, že je osvobozující tvářit se před dítětem, jako by byli skutečná rodina. Proč ho konfrontovat s ošklivou pravdou, kterou se dozví až moc brzy…

Do lázeňského parku nechodila Katharina ráda, všechno jí tam připomínalo romantické dostaveníčko s Ferdinandem, zakázané schůzky a vzrušující tajné polibky. Kvůli svému synovi ale vyhledala prodavače, jehož vozík se zmrzlinou ve stylu benátské gondoly vedle kašny lákal spoustu zákazníků. Zdálo se, že je černovlasý mladík opravdu Ital, každopádně mluvil jen lámanou němčinou. Mrkl nejdřív na Wolfa a pak na Katharinu.

Podívala se ke grandhotelu, který stál opodál. Mohla by znovu vidět Stanleyho Meyerse. Prosil ji přece, aby přišla znovu. Jen s námahou odolala touze projít velkými otáčivými dveřmi do foyer. Pomalu kráčela s dítětem za ruku podél průčelí a snažila se nedívat zkoumavě dovnitř. O několik metrů dál, na rohu Kurstraße, zaslechla za sebou rychlé kroky a pocítila lehký dotek na rameni.

„Paní Bahlowová!“

Překvapeně se zastavila a otočila. Stál před ní Stanley Meyers. Nebyl z běhu vůbec zadýchaný.

„Viděl jsem oknem, jak jdete kolem,“ pronesl.

„A rozběhl jste se za námi.“

Zasmál se. „Ano, nebudeme chodit kolem horké kaše, opravdu jsem za vámi utíkal.“

„Smím vás představit? To je můj syn Wolf.“

Dítě se zájmem mžouralo proti slunci na vysokého muže a způsobně k němu natáhlo ruku. Ten se bez váhání chopil od zmrzliny upatlané ruky a potřásl jí.

„Nazdar, jsem Stanley Meyers. Wolf je dobré jméno.“ Kývl na potvrzení svých slov. „Znal jsem muže, který se jmenoval Honiahaka, to znamená Malý vlk.“

„Opravdu? Jak vypadal?“

„Nebyl ve skutečnosti vůbec malý, ale dost velký a nosil ve vlasech dlouhá orlí péra.“

„Indián?“ Chlapec nadšeně vykulil oči. „Ty znáš opravdového indiána? Měl taky koně, luk a šípy?“

„Bohužel ne. Byl moc chudý. Jeho jméno bylo ale silné a patřilo jen jemu.“

„Stejně jako moje.“

Anna se nad hlavou dítěte na Američana usmála.

„Zažil jste patrně hodně vzrušujících věcí, že?“

„Jestli chcete, budu vám o nich vyprávět.“

Zase ten intenzivní pohled, který vyvolával pocit, že pro Stanleyho Meyerse existuje v tom momentě jen Katharina, že je pro něho důležitá. Wolf popoběhl pár kroků ke kovanému zahradnímu plotu a ručkoval po jeho prutech. Přejížděla pohledem mezi dítětem a svým společníkem.

Vtom kolem nich prošla s otevřeným slunečníkem paní Stockenhuberová, manželka tajného rady z Vídně, přítelkyně Katharininy matky, která trávila na léčení v Bad Reichenhallu víc času než doma. Kývla na pozdrav a ještě se ohlédla. Její zvědavost byla probuzena.

„Paní Bahlowová,“ pronesl Američan potichu. „Jen aby nedošlo k nedorozumění, nejsem… Jak se to řekne německy? Světák s pochybnými úmysly. Nejsem ženatý a neskrývám žádný skandál.“

Katharina se zasmála. „Moje váhání nepatřilo mé pověsti, ale vaší,“ přiznala otevřeně. „Určitě jste slyšel, že mám manžela už jen na papíře. Žijeme odloučeně. Všichni tady to ví. Když nás spolu uvidí, uvede to do pohybu nekonečně se točící kolotoč klepů.“

„Zažil jsem mnohem horší věci, to mi věřte.“

„Tak dobře,“ řekla s pohledem upřeným na syna, který dorazil na konec plotu, zvedl ze země klacek a při návratu k nim jím s drnčením přejížděl po železných prutech.

„Zítra dopoledne v kavárně Flora? V deset hodin? Očekávám senzační dobrodružné příběhy.“

Konečně se usmál svým mladistvým úsměvem. Katharina měla pocit, že dosáhla něčeho výjimečného.

„Pokud jde o dobrodružství, určitě vás nezklamu.“

3 

Večer se strhla nad Bad Reichenhallem z vedra letní bouře. A protože se Karel blesků a hlasitého rachocení hromů bál, lehla si Anna k němu do postele a zůstala tam, dokud neusnul.

Leo se vrátil domů později, když už se odebrala do společné ložnice a chtěla si natáhnout noční košili.

„Ne,“ řekl potichu, „neoblékej si ji, je tady na noční prádlo moc horko.“

Přistoupil k ní a sevřel ji v náruči.

„Máš mokré vlasy, přišel jsi v dešti?“

„Ano, bouřka se ale přehnala. Už jen krápe,“ zamumlal mezi dvěma polibky.

Rozepnula mu košili a svlékla ji. Světlo svíčky na jejím nočním stolku dalo Leově pokožce teplý zlatý tón. Anna mu zlehka přejela po pažích nahoru k ramenům a dolů po zádech. Spatřila, že mu naskočila husí kůže. Ulehla se vzrušujícím úsměvem na postel. Po pěti letech manželství Leo pořád ještě reagoval na každé její laskání. Anna si užívala toho, že dokáže rozdmýchat jeho touhu jediným dotekem. I když byl často málomluvný, svým tělem jí prozradil víc než slovy.