Jana Jánská 

Dokonalé propojení 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jana Jánská, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0682-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-0683-3 (mobi)

Věnováno všem, kteří i přes krutou ztrátu nepřestávají žít. 

*** 

Všechny postavy v této knize jsou zcela smyšlené, jakákoliv podobnost se skutečnými lidmi je tedy čistě náhodná. Veškeré události jsou smyšlené též, autorka ale nevylučuje, že se mohly někdy a někde stát… 

TEN DEN – Z NEDĚLE NA PONDĚLÍ 

Anna Fričová byla k smrti unavená. Jela předposledním autobusem domů a cítila se utahaná jako kotě. Už se viděla doma, až si napustí vanu a naloží se do voňavé pěny. Po celém dni na nohou si ji zasloužila. Podle ní by práce v neděli měla být trestná.

Konečně přicházela k bytu a přemýšlela, jestli už její spolubydlící Markéta spí, když musí brzy ráno vstávat do školy.

Nebo má třeba rande s tím nýmandem, kterýho si nedávno nabalila, odfrkla si pro sebe zhnuseně a dupala do schodů.

Nutno poznamenat, že Markéta chodila s Erikem něco přes rok a půl a rozhodně to nebyl žádný nýmand.

Erik Bureš řídil nadnárodní korporátní organizaci sdružující několik firem, které obchodovaly s lithiem.

Jenže Anna nesnášela kohokoliv, kdo se k Markétě přiblížil na víc než pět metrů. Dokonce i obsluhu v restauraci nebo obchodě a nedej bože, když byl ten někdo mužského pohlaví.

Markéta Lamková byla totiž mladá, krásná, milá a oblíbená učitelka češtiny. Navíc měla ty nejmodřejší oči na světě, lesklé černé vlasy ostříhané na mikádo, malý nosík posetý pihami a smyslné rty. Anna do ní byla zamilovaná, přestože sama chodila s Markem. K němu ale cítila spíš přátelství než lásku.

Marek Janů byl velký dobrák. Měl Annu upřímně rád a chtěl ji už několikrát požádat o ruku. Ona to moc dobře věděla, protože byl průhledný jako ten nejčistší křišťál, a navíc to chtěl provést po vzoru amerických slaďáků, což pro ni bylo jediné štěstí, díky tomu se vždy plánované žádosti dokázala úspěšně vyhnout.

Občas ale měla pocit, jako kdyby najednou zmužněl a choval se jinak. Jako chlap. Narovnal záda a zhrubl mu hlas, takže působil drsněji. Přesně tak, jak si Anna pamatovala od svého otce, po kterém se jí často stýskalo. I proto tyhle dny, kterým soukromě říkala Markova perioda, měla docela ráda. Připadalo jí celkem vtipné, že stejně jako ona měla své dny, míval je i on.

„Doprčic,“ ulevila si hlasitě, když strčila klíč do zámku a zjistila, že je odemčeno. To znamenalo, že Markéta nespí, na noc totiž vždy zamykaly.

„Ahoj,“ křikla do útrob bytu, aby případně nevyrušila milence in flagranti.

Žádná odpověď. Pokrčila rameny, hodila klíče na poličku, skopla boty a pověsila si kabát.

Šla do koupelny a pustila horkou vodu. Přilila víčko levandulové pěny do koupele a po chvilce váhání přidala ještě jedno.

Při čekání, než se vana napustí, si šla do ledničky vzít něco k zakousnutí, ale k její nelibosti byla prázdná.

„Markét? Měla jsi nakoupit! Domluvily jsme se, zapomnělas?“ křikla směrem ke dveřím pokoje své spolubydlící. Opět se ale nedočkala žádné odpovědi.

Naštvaně chroupala aspoň cereálie a přitom na telefonu projížděla nejnovější zprávy a drby. Pak dala prázdnou misku do přeplněného dřezu a šla se vykoupat.

Po hodině, kdy už byla téměř rozmočená, vykoukla z koupelny, jestli je čistý vzduch, a zabalená v ručníku přeběhla do svého pokoje. S úlevným heknutím dosedla na postel, cítila se najednou slabá a stará. Nedávno oslavila šestadvacáté narozeniny, ale dnes, dnes si připadala jako nemohoucí a rozlámaná babka. Ve vaně si sice částečně odpočinula, ale koupel nebyla zázračná a její namožené tělo vyléčit neuměla.

Ještě jednou zkontrolovala telefon, odepsala mámě a Markovi a vzápětí usnula.

Ráno přišlo na její vkus zbytečně brzy.

„Já chci spát, ty kráme!“ zaúpěla k pípajícímu telefonu. Jako by budík mohl za to, že musela zase vstávat a zase jít do práce. Normálně by měla volno, ale v protější směně vypadli tři lidé. A na koho se mistr obrátí jako první? Jistěže na ni, na svobodnou a bezdětnou.

Vzdychla a mátožně se vydala do koupelny. Když se po každodenních rituálech vracela, zalétla pohledem k Markétinu pokoji, kde stále vládlo ticho. Napadlo ji podívat se do předsíně. Markétiny boty stály na svém místě, zřejmě tedy byla pořád doma. Erikovy chyběly, takže Anna usoudila, že může potichu zaklepat a nakouknout.

Ještě bude ráda, že jsem ji vzbudila a nepřijde tak pozdě do práce. A taky se na ni budu moct pár minut nerušeně dívat, aniž bych měla nějaký svědky, zašimralo ji při té myšlence v podbřišku.

Opatrně zaklepala a několik vteřin čekala. Nic. Zkusila to silněji, avšak stále bez odezvy. Pootevřela na škvírku a viděla, že spolubydlící skutečně ještě spí. Zpod peřiny vykukovaly Markétiny černé vlasy a její hebká a svůdná noha. Anně zcela nesmyslně poskočilo srdce.

Pomalu se vkradla dovnitř a zhluboka se nadechla.

Slastně přivřela oči, když nasála její vůni.

Po špičkách přistoupila k posteli, sklonila se a lehounce jí odhrnula vlasy z obličeje. Chvíli si prohlížela dívčinu milovanou tvář, pohledem hladila každičký detail jejího klidného obličeje. Potom se odvážila a opatrně, jako když se motýl otře křídly, ji políbila na rty.

Markéta se nepohnula, a tak se Anna, opilá touhou, osmělila a políbila ji ještě odvážněji. Na ty krásné, měkké a ledové rty.

Stále ještě líbajíc smyslně tvarovaná ústa otevřela Anna doširoka své obyčejně hnědé oči. Žaludek jí sevřela zrezlá ruka.

Ledový? Jak to, že má tak studený rty? Anna si na malý, maličký okamžik namlouvala, že to Markéta dělá schválně. Že třeba úmyslně předstírá, že spí, aby si vychutnala jejich polibek.

Ale v hloubi duše věděla, že to je jen zbožné přání. Byla mrtvá.

Ve chvíli, kdy si to Annin mozek uvědomil, začal jednat. Vyslal jí do nervových vláken celého těla signály, aby se rychle odtrhla od mrtvých úst své platonické lásky, zkontrolovala jí pulz, zatřásla rameny, a dokonce aby jí dala facku.

Následně Anna začala ječet a panikařit. Měla pocit, že se zadusí, bude zvracet, omdlí, cítila horko i zimu zároveň a z očí se jí řinuly slzy. Přerývaně dýchala a srdce jí zběsile tlouklo, jako by chtělo zvládnout bít i za to Markétino, nečinné.

„Do prdele, do prdele, do prdele! To ne, ty nejsi mrtvá,“ opakovala horečně pořád dokola, jako kdyby tahle mantra mohla její kamarádku opět přivést k životu.

„Co teď? Mysli! Mysli… Policie! To je ono!“

DEN PRVNÍ – PONDĚLÍ 

1 
Anna 

„Takže, slečno…“

„Fričová.“

„Fričová,“ zopakoval detektiv a otvíral zápisník. Na ni se vůbec nepodíval.

Anna po celou dobu, kdy zavolala na policii, seděla v kuchyni. Mezitím přijela hlídka, pak další policisté, lékař a koroner. Jako poslední přijel, na žádost koronera, tenhle detektiv s kolegou.

Ona se stále dívala na zem, na stůl anebo na své ruce, které se jí třásly navzdory tomu, že svíraly hrnek horkého čaje. Kolem ní chodili cizí lidé v botách, ze kterých jim odpadával špinavý sníh a zanechával tak za sebou mokrou cestičku. Neustále se jí někdo na něco vyptával a vytrhával ji tak z iracionálního přemýšlení, jak dlouho asi bude tu spoušť uklízet.

„V kolik hodin přesně jste našla slečnu Lamkovou?“ zeptal se jí holohlavý detektiv.

Anna ani neznala jeho jméno. Asi jí ho říkal, ale nejspíš se jí nezdálo důležité, takže ho její mysl vytěsnila.

„Dnes ráno, asi před… třemi hodinami?“ odpovídala. Stejně jako už tolikrát předtím, jen si teď musela připočíst další čas. „Budík mi zvonil ve čtvrt na šest. Šla jsem do koupelny a cestou zpátky jsem si všimla, že… že Markéta nevstala do práce, tak jsem ji šla probudit. M-myslela jsem,“ hlas se jí zadrhl. „Myslela jsem, že prostě jen zaspala. Jenže, ona je… Byla učitelka, víte, tak jsem nechtěla… Ona nesnášela pozdní příchody,“ dořekla tiše a dál tupě zírala na hrnek ve svých rukách. Ani jednou se čaje nenapila. Netušila, kolikátý byl, jestli si ho uvařila sama, nebo jí ho dal někdo jiný. Nevnímala, že byl horký a že ji z něj pálily dlaně. Neodtáhla je. Aspoň něco cítila.

„Všechno už jsem říkala těm, co tady byli před vámi,“ ukázala bradou na okounějící hlídku policistů, kteří vypadali, že jsou u takového případu poprvé.

„Ano, jistě. My jsme ale z kriminálky. Podle koronera to vypadá na přirozenou příčinu smrti, ale něco se mu nezdá,“ zamyslel se. „Proto jsme nařídili soudní pitvu.“ Anna přikývla. Bylo jí úplně jedno, co ten chlap říká, před očima viděla jen Markétiny plné a chladné rty. „Jaký jste měla se slečnou Lamkovou vztah?“ zeptal se po chvilce a vytrhl ji z letargie.

„Jak to myslíte?“ podívala se na něj vyděšeně.

„Jaký jste spolu měly vztah. Byly jste jen spolubydlící, nebo i kamarádky?“ napovídal jí netrpělivě a něco si čmáral do svého sešitku.

„Jo tak,“ vydechla. Ani si neuvědomila, že zadržovala dech. „Byly jsme spolubydlící. A kamarádky,“ dodala honem.

„Napadá vás někdo, kdo by slečně Lamkové mohl chtít ublížit?“

„Já… no,“ koktala a horečně přemýšlela, co říct. Teď mohla Erikovi vrátit, že jí Markétu přebral. Počkat, co je to za blbost? ozvalo se její racionálně smýšlející já. Detektiv na ni upřel pátravý pohled, a dokonce si přestal do zápisníku zapisovat poznámky. „Ne, nevím o nikom,“ odpověděla nakonec a uhnula pohledem.

Muž pokýval hlavou a opět si něco zapsal. Dvakrát to podtrhl a cvakl propiskou.

„To je vše. Kdybyste nám ještě mohla poskytnout kontakt na její rodinu, přátele, kolegy – prostě na kohokoliv, kdo vás napadne, budeme vám vděční. A samozřejmě, pokud si na něco vzpomenete…“ podal jí vizitku, na níž stálo Kpt. Martin Heřman a jeho telefonní číslo. Anna si ji od něj vzala a přikývla.

„Její přítel se jmenuje Erik Bureš, pracuje jako manažer –“

„Ten Erik Bureš?“ podivil se kapitán.

„Jo. Ten.“ Anna se na něj znechuceně podívala. Další, kdo je z Erika poprděnej až za ušima. Peníze nejspíš fakt hejbou úplně celým světem. Hnus, říkala si v duchu. „A její rodiče žijí v satelitu, na druhým konci města,“ dodala nahlas a na prázdnou stránku jeho zápisníku přepsala kontakty.

„Se všemi se spojíme. Prozatím vám děkujeme.“ Anna osaměla.

Seděla najednou sama v prázdném bytě a nevěděla, co má dělat. Napila se čaje a zkřivila ústa. Byl hořký a úplně studený. Ten chlad jí připomněl Markétiny mrtvé rty, které jen před pár hodinami líbala.

Vyskočila ze židle a běžela s dávením do koupelny.

2 
Erik 

Erik byl uprostřed telefonátu s americkým partnerem a řešil s ním plánovanou fúzi s tamní menší firmou. Na druhé lince byl jeho podřízený, který měl za firmu dotáhnout jiný kontrakt, jenomže se na něčem zasekl a po šéfovi chtěl, aby to vyřešil za něj.

„Víš co, zařiď to, jak chceš, Radku. Máš na to den. Já teď nemám čas, domlouvám tu fúzi, čau!“ zavěsil a vztekle odhodil mobil na stůl, zhluboka se nadechl a pokračoval na pevné lince v hovoru o důležitém spojení.

Jeho telefon začal vzápětí zase zvonit.

No super, ušklíbl se Erik. Hrábl s povzdechem do nepořádku, který jeho pracovnímu stolu panoval, a se znechuceným výrazem se na zvonící přístroj podíval. Očekával, že opět uvidí Radkovo číslo, a v duchu si připravoval, kam že podřízeného pošle. Místo jména se na displeji ale objevilo neznámé číslo. Zas nějaká pojistka, pomyslel si opovržlivě a hovor vytípl. Stejná situace se opakovala ještě třikrát. Potom to neznámý vzdal a Erik na to rázem zapomněl. Úspěšně dokončil hovor o spojení firem, pustil si na klasickém gramofonu starou vinylovou desku Glinkovy Viola sonáty a zabral se do práce.

Když se ozvalo zaklepání, poměrně ho to vyrušení překvapilo.

„Dále,“ štěkl podrážděně, načež vstoupila jeho sekretářka Marie Libčická, třicetiletá atraktivní a k tomu zatraceně ambiciózní brunetka.

„Omlouvám se, pane řediteli. Shání vás policie,“ řekla tiše s chabě potlačovanou zvědavostí vepsanou v její dokonale nalíčené tváři.

„To jste je nemohla odkázat na tiskové?“ podíval se na ni káravě.

„Nemohla, jsou od kriminálky.“

„Aha. Takže proč přišli, vám asi neřekli. Posaďte je do salónku.“

„Už tam na vás čekají.“

„Dobře. To je vše.“

Marie vycouvala z kanceláře a zavřela za sebou. Erik vstal, upravil si kravatu a s povzdechem se vydal za kriminalisty.

„Dobrý den, pánové. Jak vám mohu pomoci?“ začal frází, kterou okoukal z akčních kriminálek v televizi.

„Jsem kapitán Heřman a tohle je můj kolega, nadporučík Poláček. Jste Erik Bureš?“

„Ano, těší mě.“

„Pane Bureši, znáte Markétu Lamkovou?“

„Jistě, je to moje přítelkyně. Stalo se jí něco?“ Erik se zatahal za kravatu a žaludek se mu zhoupl.

„Bohužel ano. Dnes ráno byla nalezena mrtvá,“ řekl kapitán a nespouštěl z něj přitom oči.

„Cože? Jak… jak se to stalo? Kdy? Vždyť jsme spolu byli včera na večeři, byla naprosto v pořádku. Odvezl jsem ji až k domu,“ koktal Erik, kterému vymizela všechna barva z obličeje a žaludek se mu svíral teď už neustálou nevolností.

„To jsme se chtěli zeptat my vás. Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Co? No, jak jsem vám říkal, včera večer. Byli jsme na večeři a potom jsem jel domů.“

„Vzpomenete si, v kolik to bylo hodin?“

„Přesně nevím, bylo nějak po deváté. Ráno vstává brzy do školy, takže jsem ani nešel nahoru.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

„Já… jistě, měl jsem řidiče, pil jsem. Marie… sekretářka, vám dá kontakt.“

„Nezdála se vám slečna Lamková v poslední době jiná? Vystrašená, například? Měla nějaké neshody, nepřátele?“

„Ne, proboha! Ji má… měl… každý rád, ona… ona je skvělá, je učitelka, víte,“ zlomil se mu hlas.

„To nám pro tuhle chvíli stačí. Ještě se vám ozveme, pane Bureši. Děkujeme za váš čas.“ Oba policisté se zvedli a zamířili ke dveřím. Erik dál seděl za stolem a vůbec nereagoval. Nejspíš ani nevěděl, že odešli.

Za okamžik se do salonku vrátila Marie.

„Stalo se něco, pane řediteli? Potřebujete ode mě… něco?“

„Ne, Marie. Všechno zrušte. Do konce týdne tu nebudu, přeložte mi veškeré schůzky. Ať mě zastoupí Luboš, kdyby bylo něco neodkladného. Já nebudu. Ani na telefonu,“ hlesl a ani se na ni nepodíval.

Neměl tedy možnost vidět zvláštní jiskru v jejích očích.

3 
Hana a Josef 

Lamkovy smrt jejich jediné dcery naprosto zdrtila. Ve chvíli, kdy je navštívili kriminalisté, byli oba doma. Josef vařil večeři, což byla jeho výsada. Pracoval jako vedoucí chemik v laboratoři Výzkumného ústavu pro zemědělství a domácí práce bral jako odpočinek. Měření, odvažování, smíchávání přísad a vyrábění sloučenin, to bylo to, v čem vynikal.

Jeho manželka zůstala ženou v domácnosti na plný úvazek, ačkoliv už obě jejich děti vyrostly a měly své životy jinde.

Lukášovi bylo teprve dvacet a měl, jak tomu Hana říkala, telecí léta v plném proudu. Hned v osmnácti si postavil hlavu a musel jít bydlet ke kamarádovi.

Zato v Markétě měli vzornou a dokonalou dceru, která jim dělala jen samou radost. Josef i Hana se s ní chlubili velmi rádi a každému, kdo byl ochotný poslouchat.

Jenomže teď Josef seděl spolu se svou ženou a těmi dvěma vyšetřovali u kuchyňského stolu, večeře na sporáku se připalovala a jemu to bylo úplně jedno.

Jeho holčička byla mrtvá.

„J-jak se jí to stalo?“ štkala Hana.

Jeden z detektivů se na ni obrátil a zeptal se, jestli může vypnout sporák, že se něco pálí. Ona plakala dál a nereagovala, tak pokrčil rameny a šel otočit kohoutky sám.

„To je zatím v šetření, paní Lamková. Byla nařízena pitva. Kdy jste s dcerou mluvili naposledy?“ ptal se manželů mezitím ten plešatý s plnovousem, který se představil jako kapitán Heřman.

„Volala včera odpoledne, těšila se na večeři s tím jejím Erikem,“ soukala ze sebe.

„Byl to on,“ pronesl Josef. „Zabil ji on. Je to tak?“

„Proč si to myslíte? Svěřovala se vám s nějakými obavami? Měli mezi sebou nějaké neshody?“

„Ne, to ne. Ale nikdy se mi nelíbil.“

„Ale prosím tě! Tobě by se nelíbil nikdo, koho by si Markétka přivedla! A toho Erika jsi viděl jen jednou před jejím bytem,“ rozohnila se Hana a následně se zase rozplakala. „Promiňte,“ pohlédla na kapitána a utírala si nos.

„A váš syn, Lukáš. Jaký měli se sestrou vztah?“ vložil se s otázkou druhý vyšetřovatel, nadporučík Poláček.

„P-proč se ptáte na Lukáška?“ zakoktala Hana. „Vy ho podezíráte?“

„Při probíhajícím šetření musíme vytěžit všechny, kteří by mohli případ objasnit,“ uklidňoval ji kapitán Heřman a loupl po kolegovi očima.

„To víte, klukovi je dvacet, takže si myslí, že je dospělý a ví všechno nejlíp. Dokud bydleli oba dva doma, byli věčně v sobě, jako všichni sourozenci,“ vysvětloval Josef.

„Ale měli se rádi, nedali jeden na druhého dopustit,“ dodala rychle Hana, načež si kapitán s nadporučíkem vyměnili významné pohledy.

„A teď bydlí kde?“ pokračoval kapitán.

„S kamarádem, s Tonym. Tondou Kubešem. Aspoň něco si vybral dobře.“

„Jak to myslíte?“ zvedl kapitán oči od zápisků.

„No, to víte. Syn se vykašlal na školu. Prý chce makat rukama, aby poznal hodnotu peněz. Takový bláboly,“ rozčílil se Josef. Manželka ho chytila za paži, aby ho uklidnila, a znovu se na kriminalisty omluvně podívala.

„Ale Tonda je moc hodný kluk,“ řekla, utřela si oči a hlasitě se vysmrkala. „Kamarádí se spolu už odmalička, jsou taková ta nerozlučná dvojka.“

„Jenže Tonda si nenašel příšernou nánu jako náš Lukáš!“ vybuchl zase Josef a praštil dlaní do stolu. Nadporučík Poláček se lekl, protože stál zády k ostatním a prohlížel si fotky, které měli Lamkovi vystavené ve staromódních rámečcích, stojících v rovněž staromódní obývací stěně.

„Pěkně chodí na vysokou a nedělá kraviny,“ pokračoval rychle brunátnějící Josef.

„A ta přítelkyně se jmenuje?“ tázavě se na Hanu zadíval kapitán, přičemž Josefův výbuch zcela ignoroval.

„Jana. Jana Macková,“ vyhrkla.

„Můžete nám říct přesnou adresu, kde váš syn bydlí? Potřebujeme to jen kvůli záznamu, abychom měli černé na bílém, že jsme prověřili vše,“ pokračoval kapitán naučenou větou. „Standardní postup.“

Hana přikývla a nadiktovala mu adresu.

„To nám zatím stačí. Děkujeme za spolupráci, kdyby vás cokoliv napadlo, na něco důležitého jste si vzpomněli, neváhejte nás kontaktovat,“ podával jí svou i nadporučíkovu vizitku. „Ještě mě napadlo,“ otočil se na Josefa, když si zapínal bundu. „Vy jste byl v době smrti vaší dcery v práci, jste říkal?“

„Neříkal. Já… Byl jsem do desíti v hospodě a pak jsem šel rovnou domů. Hano, řekni.“

„A-ano, to je pravda. Už jsem spala, když přišel manžel domů. Ale opilý, to nebyl, to ne,“ dušovala se.

„Tak ještě jednou děkujeme,“ pokynul jim kapitán a spolu s kolegou odešli.

4 
Lukáš 

„Dávej, kámo, buš to do něj!“ vykřikoval Tony a zuřivě mačkal tlačítka ovladače herní konzole. Zazvonil zvonek, ale kluci byli zabraní do hry, takže ho ignorovali. Panovala jedna z těch vzácných chvil, kdy měl Lukáš čas na svého kamaráda a nebyl s Janou. Lukáš neklidně poposedl, jako kdyby chtěl jít otevřít. „Ale no tak, to bude jen pošta nebo něco. Hrajem,“ uklidňoval ho dál Tony.

Zazvonění se ozvalo znovu a tentokrát i zaklepání a tlumený mužský hlas.

„No jó, minutu!“ zařval Lukáš a zavrtěl hlavou s očima přilepenýma k obrazovce.

„Kriminální policie,“ ozvalo se zpoza dveří dutě. Kluci okamžitě přestali hrát a zděšeně se po sobě podívali.

„Do prdele!“ zaklel Lukáš. „To je šťára kvůli tomu tvýmu matroši, ty idiote!“

„To je blbost! To by nezvonili,“ šeptal rozčíleně Tony.

„Taky by se sem netáhli kvůli pár jointům trávy.“ Důrazné zaklepání spolu se zvonkem se ozvalo potřetí.

„Jdi tam, já to zatím schovám,“ syčel na Lukáše.

„Dobrý den. Jste Lukáš Lamka?“ zeptal se chlap středního věku s plnovousem a hlavou jako koleno.

„Ano, to jsem, stalo –“

„Jsem kapitán Heřman a tohle je nadporučík Poláček,“ ukázal plešoun na druhého muže, který Lukášovi připomínal nefalšovaného parkového úchyla. Včetně nazrzlého knírku a baloňáku. Oba muži se prokázali služebními průkazy a Lukáš nasucho polkl. „Je mi líto, že jsme tu v takové záležitosti, ale musíme vám oznámit, že vaše sestra v noci na dnešek zemřela,“ řekl kapitán, když je Lukáš pozval dovnitř a posadili se v kuchyni.

Lukáš zbledl.

„C-cože? Jak – zemřela? Markéta? To přece –“

„Věc je ve stádiu vyšetřování. Příčina smrti zatím není známá. Vaše sestra neměla žádná viditelná zranění. Máme ovšem jisté pochyby o přirozeném úmrtí, vzhledem k jejímu věku a taky dalším okolnostem, kterými vás v tuto chvíli nebudu zatěžovat.“

Lukáš vypadal, že snad omdlí.

Kriminalista ale pokračoval: „Přesný čas úmrtí nebyl stanoven, koroner však předpokládá, že zemřela zhruba kolem půlnoci, plus mínus hodina. Nyní zajišťujeme důkazy a vytěžujeme možné svědky,“ odříkával monotónním hlasem. „Musím se vás zeptat, pane Lamko, kde jste se v danou dobu nacházel?“

„Vy-vy mě podezříváte? Že jsem ji jako zabil?“ Lukášův hlas přecházel do fistule. Byl hysterický, ale jak měl sakra reagovat na tohle?

„Jak už jsem uvedl, zatím vyslýcháme případné svědky, rodinu a přátele,“ uklidňoval ho kapitán. Nadporučík Poláček se mezitím vytratil někam do hloubi Tonyho nedávno zrekonstruovaného tři plus jedna. „Takže jste byl…“ nechal větu nedokončenou a pobízel mladíka pohybem ruky k odpovědi.

„J-já nevím, asi tady.“

„Vy nevíte, kde jste byl včera večer a v noci?“

„Jasně, že vím! Vy mě matete!“

„Takže jste byl doma. Sám?“

„Ne, byla tu Jana. No jasně, byl jsem tu se svou přítelkyní, klidně se jí zeptejte. Já bych ségru nezabil,“ hlesl. Nevěřícně vrtěl hlavou a mumlal: „Markéta. Mrtvá.“

„Vzpomenete si, kdy jste ji viděl naposledy? Nebo s ní mluvil? Psali jste si?“ kapitán Heřman jen občas zvedl zrak od svého zápisníku.

Lukáš mlčel, nepřítomný pohled zabodnutý do stolu. Kapitán si odkašlal a počkal, až se na něj mladý muž zase podívá, a zopakoval otázku.

„Nevím. Nějak minulý týden. Asi. Psal jsem jí textovku, co chce k Vánocům.“

„A osobně jste se neviděli? Nevíte, jestli neměla nějaké nepříjemnosti, třeba v práci nebo v soukromí?“

Lukáš zavrtěl hlavou. „Chodí – teda chodila – s Erikem. To je v pohodě týpek. Je děsně zazobanej. Ale je úplně v pohodě. Erik se jmenuje. Jo, to už jsem říkal. On je do ní úplně hotovej a ona do něho taky, to poznám. Pak vím, že měla takovou hipísáckou spolubydlící, Anču, ale tu moc neznám. Jenom jsem ji u nich v bytě párkrát potkal. Vypadá jak lesana, víte, jak to myslím…“

Kapitán Heřman přikývl, ale nekomentoval to. Zkušeně ho sledoval a možná čekal, že by z něj mohlo vypadnout něco kloudného.

„Jo a v práci ji prudila nějaká kolegyně, snad matikářka? Pch, ani se nedivím. Nechápu, jak může dělat učitelku,“ odfrkl si. „Teda mohla,“ opravil se skoro neslyšně, když si uvědomil, komu a proč to vykládá, a svěsil hlavu.

„Měl jsem ji rád. Fakt rád, víte? Byla to jediná normální osoba v mý pošahaný rodině. Teď už nikoho takovýho nemám.“

„To bude zatím všechno. Kdybyste si na něco vzpomněl, tady je moje vizitka. Držte se.“ Kapitán mu stiskl rameno a napůl úst se účastně usmál. Lukášovi se začal krabatit obličej, takže byl rád, že policista usoudil, že je čas odejít.

5 
Tony 

Tony se snažil nenápadně vytratit hned poté, co Lukáš otevřel dveře. Což ale neuniklo pátravému zraku zkušeného vyšetřovatele.

„Dobrý den, kriminální policie, nadporučík Poláček,“ mávl chlap Tonymu před obličejem služebním průkazem.

„Můžete se prosím legitimovat?“

„Cože?“

„Potřebuji vás ztotožnit. Máte nějaký průkaz totožnosti?“

„Jo aha, občanku.“

„Například,“ podotkl suše nadporučík.

Tony se otočil a začal se přehrabovat v batohu.

„Antonín Kubeš,“ četl kriminalista. Tony přitom nervózně těkal očima. „Můžete mi říct, kde jste byl v noci na pondělí, pane Kubeši?“

„Na pondělí – jako včera?“

„Ano,“ propaloval ho nadporučík pohledem. Nejspíš mě viděl, jak se snažím schovat tu trávu, běžel Tonymu hlavou ten nejhorší scénář.

„To jsem byl asi doma.“

„Takže vám to váš spolubydlící dosvědčí.“

„To asi ne. On byl s tou – s jeho přítelkyní, vrátili se docela pozdě. Byl jsem tu sám. Proč se ptáte?“

„Jak jste se znal s Markétou Lamkovou?“

„Lukyho ségrou? No, je to jeho ségra,“ pokrčil Tony rameny.

„Dobře, tak jinak. Ta marihuana mě nezajímá, hochu. Kdybyste si vzpomněl na něco, co se týká slečny Lamkové, ozvěte se mi.“ Tony si od něj zmateně převzal svou občanku spolu s nabízenou vizitkou a užasle na ně zíral.

Nadporučík se otočil na patě a vrátil se do kuchyně. Zřejmě ze zvyku se rozhlížel po bytě, který ničím nepřipomínal doupě dvou nedávno plnoletých kluků, ať už co do vybavení, tak do očí bijícího pořádku a čistoty.

„Co to mělo do pr–“ ulevil si Tony a odhrnul si blonďaté vlasy z čela. Ztichl ale uprostřed věty. Mozek mu konečně pustil onu informaci, již hluboko v nitru dávno tušil. Už ve chvíli, kdy ti dva chlápci od kriminálky zazvonili u jejich bytu a sháněli Lukáše. Věděl, že se něco stalo, a z těch mála útržků, které z kuchyně zaslechl, mu bylo jasné, že to nebylo nic dobrého.

Pak se ho ten ulízaný týpek v baloňáku, nadporučík Poláček, začal vyptávat na Markétu. Takže šlo o ni. Když navíc po odchodu kriminalistů zahlédl bledého Lukáše, jak si k uchu tiskne telefon, omlouvá se, že měl vypnutý zvuk, a snaží se přes vlastní slzy a žal utěšit rodiče, bylo mu to jasné.

„Do hajzlu,“ uteklo mu a několikrát ještě sprostě zaklel.

Rychle z krabičky ve spodním šuplíku vytáhl jointa a vyběhl ven. Tohle prostě musel rozdýchat. V hlavě mu hučelo, před očima se dělaly mžitky a měl pocit, že snad ani nedýchá. Podvědomě věděl, že by měl jít za Lukášem, ale netušil, co by mu měl říct, jak se chovat.

Tiše seděl na opěradle lavičky, kouřil trávu a po tvářích mu tekly slzy.

6 
Dana 

„Takže! Domácí úlohy máte zadané a do zítra si procvičte dnešní látku!“ snažila se učitelka matematiky a zeměpisu Dana Vlčková překřičet zvonění a dětské štěbetání. Byla nervózní a to se jí často nestávalo. Jenomže teď na ni ve sborovně čekali dva policisté, což jí byla uprostřed hodiny nenápadně oznámit kolegyně Vaňková, která učila občanskou výchovu a tělocvik.

Taková školní drbna. Všemožně se snažila každému zavděčit, byla jako malé zanedbané štěně. Dana jí opovrhovala, ale na druhou stranu ráda využívala jejích služeb. Například při získávání informací o té huse Lamkové, češtinářce a její úhlavní nepřítelkyni. Jen si na ni vzpomněla, začala se jí vařit krev v těle a do hrdla stoupala žluč.

„Dobrý den, prý čekáte na mě. Můžu vám nějak pomoci?“ nasadila srdečný úsměv, který zvolila cestou ze třídy. Měla totiž v zásobě několik úsměvů a vět, mezi kterými se vždy rozhodovala, aby zapůsobila co nejlépe. To byl přesně její styl: analyzovat, vyhodnocovat a nakonec se dobrat k tomu správnému řešení.

„Kriminální policie,“ představil je první z nich, zatímco ten v baloňáku se rozhlížel po místnosti. Úsměv jí trochu zamrzl na rtech, i když dopředu věděla, kdo na ni čeká. Jen nechápala proč. „Jste Dana Vlčková?“ Přikývla a obnovila polohu koutků svých decentní rtěnkou obtažených rtů. „Jak dobře jste znala Markétu Lamkovou?“

„Já… Co? Znala? Ona je…?“ koktala, naprosto překvapená.

„Slečna Lamková byla nalezena mrtvá. Odpovězte na otázku, paní Vlčková,“ pokračoval kapitán.

„B-byla to kolegyně, znám ji tady ze školy. Můžete mi říct, co… Jak zemřela?“ dramaticky ztišila hlas a chytila se za srdce.

„To je ve stádiu vyšetřování. Kde jste byla v noci z neděle na pondělí?“

„Byla jsem doma,“ odvětila bez přemýšlení. „V pátek jsem ze školy odešla okolo třetí, došla si na nákup a byla celý víkend doma.“

„Může vám to někdo dosvědčit? Manžel, přítel?“

„Já… Víte, žiju s otcem. Musím se o něho starat, je kardiak a potřebuje dohled,“ zrudla. Snažila se to všemožně zamaskovat. Různě kroutila tvář a vypadala tak, že se jí chce zvracet.

Nadporučík se na ni zadíval s povytaženým obočím. No a co, říkala si v duchu, stejně jako mnohokrát předtím. Narážka na to, že se předpokládá, že má žena středního věku manžela, se jí nestala poprvé. Co je na tom, že bydlí s otcem? Je jí jen pětatřicet, takové předsudky a zažité stereotypy! Jako by někomu bylo něco do toho, jestli má, nebo nemá manžela. Copak je minulé století, kdy se ženy vdávaly sotva plnoleté a mnohdy i dřív? Křečovitě se na nadporučíka usmála a zaryla si nehty do dlaní.

„Nesvěřovala se vám slečna Lamková s nějakými obavami, například?“ pokračoval klidně kapitán a sotva zvedl oči od svého zápisníku.

„Ne. Nebyly jsme si blízké. Stýkaly jsme se výhradně na půdě školy.“

„Že byste byly přítelkyně, se tedy říct nedalo.“

„To rozhodně ne. On vám někdo něco takového řekl?“ odfrkla si tak, až jí na chvilku spadla pracně udržovaná maska milé kolegyně a objevila se ta pravá, která Markétu hluboce nenáviděla. Kapitán její dotaz přešel bez povšimnutí.

„Tím pádem máme vše, co jsme potřebovali. Kdybyste si na něco vzpomněla, ozvěte se nám,“ podával jí navštívenku.

„Samozřejmě,“ usmála se Dana, zase už medově. „Vlastně počkejte! Nedávno se prý dala dohromady s nějakým… mafiánem, nebo co to bylo zač. Nejspíš kvůli penězům, tomu jsem se ovšem ani na vteřinu nedivila. Ona byla… no… jak to jen říct. Tak trochu zištná.“

„Jeho jméno asi neznáte,“ podotkl policista. „Když jste si nebyly blízké.“

„Erik Bureš,“ vypálila bleskurychle a znělo to, jako kdyby si odplivla. „Pořád o něm mluvila, chlubila se jeho penězi. Nemohla se určitě dočkat, až zaklepe bačkorami,“ dořekla jedovatě.

„Prosím?“

„Chtěla po něm dědit, samozřejmě,“ vysvětlovala důvěrným tónem. „Vždyť je to přece do očí bijící! Nabrnkla si starého prachatého páprdu a nechala se vydržovat.“

„Ach tak,“ pousmál se kapitán, kdežto nadporučík Poláček na ni hleděl s nečitelným, přesto dost děsivým výrazem. „Děkujeme za váš čas.“

„A dáte mi vědět, jak to dopadlo?“ zeptala se dychtivě.

„Myslím tím, kdo ji zabil. Nakonec, vždyť byla moje blízká kolegyně. Je strašné, co se jí stalo. Byla tak mladá,“ chrlila ze sebe rychle, aby zakryla svou lačnost po senzaci.

„Neříkal jsem, že ji někdo zabil,“ otočil se kapitán ode dveří. Sahal po klice a vypadal, že chce být z kabinetu co nejrychleji pryč.

Dana viditelně zbledla a polkla.

„Myslela jsem… J-jak jste říkali, že byla nalezena – že…“

Nadporučík se na ni díval tak pronikavým pohledem, až se začala potit. Kapitán jí významně pokynul a bez dalších slov za sebou zavřel dveře.

Tak tohle bylo nemilé. Dana si sedla, zavřela oči a zhluboka se nadechla. V duchu zaklela a počastovala se názvy domácí drůbeže. Napočítala do deseti a pomalu vypouštěla vzduch z plic.

Vtom zazvonilo. Otevřela oči, rychle sebrala své učitelské pomůcky a vyšla na chodbu, kde opět nasadila svůj vyrovnaný úsměv.

DEN DRUHÝ – ÚTERÝ 

7 
Anna 

Anna byla stále jako ve snách. Jeden den. Celý jeden den uplynul od chvíle, kdy zavolala na policii, aby ohlásila nález mrtvé spolubydlící. Kamarádky, kterou milovala. Cítila skoro hmatatelnou prázdnotu, když procházela ztichlým bytem. Snad na každém místě viděla její útlou postavu, slyšela její hlas. Hodiny a hodiny proseděla v Markétině pokoji, kde vdechovala známou vůni a dotýkala se jejích věcí. Byla naštvaná na vyšetřovatele a zdravotníky, kteří tu pro ni drahou půdu zpřeházeli a podupali. Musela si připomínat, že se snažili pomoct a dělali svou práci. Telefony od Marka i ostatních ignorovala, neměla náladu se s nikým bavit. Ne o Markétě.

Zavolala do práce, aby oznámila, že z důvodu úmrtí blízkého člena rodiny dnes nepřijde.

„Ano, zítra už nastoupím normálně na směnu, pane mistr,“ huhlala monotónním hlasem do telefonu. „Děkuju. Jo, zvládnu. Nashle.“

Trošku masochisticky přijala jeho upřímnou soustrast a maličko zvráceně se těšila na slova útěchy od kolegyň. Co na tom, že ve skutečnosti byla pouhou spolubydlící oběti, byly si přece blízké, byly kamarádky. Ona Markétu za rodinu skutečně považovala. Za svou přítelkyni. Přestože znala správný význam toho slova, ráda si jej pro sebe vykládala tím druhým, intimním způsobem. A ještě raději při tom nechávala své okolí. Zašla dokonce tak daleko, že jednou kolegyním ukazovala fotku, na níž byla s Markétou.

„To je tvoje… sestra?“ zeptala se Milena, když Anna tenkrát fotku vytáhla z peněženky. Ona s Markétou se na ní v bláznivých parukách objímaly a s vyšpulenými rty dělaly do objektivu praštěné grimasy.

„Ne, to je moje přítelkyně. Markéta.“

„Jako kamarádka?“ nedala se kudrnatá hnědovláska.

Anna si pomyslela, že Milena nebude z nejbystřejších.

„Přítelkyně,“ zopakovala tedy důrazněji, a aby nebylo pochyb, významně se na Milenu zadívala.

„Jo ták, ty myslíš jako…?“

„Jako že s ní chodí, Mili,“ smála se Pavla. Anna se zatetelila. Přesně takhle to chtěla.

To ale byla minulost. Dřív mohla doufat, věřit, nalhávat si. Ale teď byla Markéta mrtvá. Bylo to definitivní a nemohlo se na tom už nic změnit.

Anna vzdychla a přitiskla si k obličeji kamarádčin polštářek. Zavřela oči a zhluboka se nadechla její vůně, která v něm byla stále naprosto dokonale cítit.

Ode dveří se ozval zvonek. Zvedla hlavu a zaposlouchala se. Neslyšela žádné klepání ani hlas, takže policie to zřejmě už nebyla. Ostatně, včera jim řekla vše, co věděla. Hlavně o Erikovi. Ten hajzl! To on za to může, to kvůli němu je její láska pryč! Zvonek se ozval znovu a pak ještě jednou. Zkontrolovala telefon, jestli to třeba nemůže být Marek, který o ni, podle zpráv, co jí posílal, měl strach.

Po chvíli se přece jenom ozvalo nesmělé zaklepání a ženský hlas: „Haló? Je někdo doma?“ Anna si znovu vzdychla, tentokrát podrážděně. Jenže zvědavost byla silnější. Zvedla se, trochu uhladila Markétinu postel, ve které doteď ležela, a šla ke dveřím.

„Kdo je?“ zeptala se tónem, z něhož bylo patrné, že ať je na chodbě kdo chce, tak obtěžuje.

„Tady Lamkovi,“ ozvala se ta žena.

„Sakra,“ utrousila Anna polohlasně. Chvíli přemýšlela, že jim neotevře, ale na co by se vymluvila? Co tu proboha chtějí Markétini rodiče? Nejspíš si přišli pro její věci, ty hloupá, vedla sama se sebou v duchu dialog. „Mo-moment!“ křikla. „Jen na sebe něco hodím, právě jsem… spala,“ dodala a ani moc nelhala.

Honem vběhla zpět do pokoje své spolubydlící, kde popadla jednoho z jejích plyšáků a rychle ho přes úzkou předsíň hodila do své otevřené skříně. Bála se, že si Markétini rodiče všechny věci odvezou a jí na ni nezbude žádná hmatatelná vzpomínka. Pak si trochu upravila župan a šla otevřít. „Dobrý den,“ usmála se udýchaně a podávala ruku nejdříve paní Lamkové. „Promiňte, já – omlouvám se za nepořádek, nestihla jsem… Nemohla jsem… Je mi to moc líto,“ hlesla nakonec a z očí jí jako na povel začaly téct slzy.

„Pojďte sem, zlatíčko,“ neudržela se paní Lamková, objala ji mezi dveřmi a vzápětí plakaly obě. Markétin táta stál v předsíni, nasucho polykal a snažil se mrkáním rozehnat vlastní slzy.

„My,“ odkašlal si, „my jsme se to dozvěděli včera, ale nemohli jsme tak narychlo přijet, a tak…“ zlomil se mu hlas. Znovu si pročistil hrdlo a podíval se na kuchyňský stůl.

„Pojďte dál. Posaďte se,“ utírala si Anna slzy a nenápadně si do rukávu utřela také nos. „Nechcete třeba čaj nebo vodu?“

„Ne, jen bychom potřebovali… nějaké věci,“ snažil se o věcný tón pan Lamka. Jeho žena ale o sklenici vody požádala a pokusila se o úsměv.

Posadili se, ale Anna zůstala stát u dřezu, nevěděla kam s očima, rukama, kam se sebou. Měla by něco říct?

„Upřímnou soustrast,“ řekla nakonec tiše. Oba přikývli a Markétin otec se napil vody.

„Můžeme…“ pokynula neurčitě rukou paní Lamková.

„Ach, jistě, pojďte. Měla pokoj tady,“ dala se Anna do pohybu.

„Vím kudy,“ ozval se pan Lamka.

„Vážně?“ odpověděla Anna zmateně. Vůbec netušila, že sem Markéta někoho vzala. Tedy kromě Erika, samozřejmě.

„Tys tu byl, Pepo? Kdy?“ zeptala se paní Lamková.

„Přece před měsícem nebo dvěma, jak jsem jel do banky, vždyť víš. Kvůli tý půjčce, jak nám přišel ten dopis.“

„Aha, zapomněla jsem, že jste se tehdy s Markétkou viděli.“

„Ale vždyť jsem ti o tom říkal. Ty si to vážně nepamatuješ, Hano?“

Paní Lamková zavrtěla hlavou, ale dál už se neptala. Prošla okolo Anny a opět se rozplakala, když uviděla všechny ty věci, z nichž většinu tak důvěrně znala.

„Tak já vás tu nechám,“ řekla Anna rozpačitě. „Musím ještě to… no, to je jedno. Budu vedle,“ ukázala na protější dveře.

„Děkujeme, Aničko,“ řekla Markétina máma mezi vzlyky a pohladila ji po paži.

Anně to nebylo nepříjemné. Spíš naopak. Připadala si, jako kdyby se tím potvrzovalo, že měla přece jenom na Markétu nějaký nárok.

A vůbec jí nevadilo, že vlastně s jejími rodiči mluvila poprvé v životě.

8 
Erik 

Přecházel po svém bytě jako lev v kleci. Jako hodně, hodně naštvaný lev. Nejraději by jako lítá šelma i řval. Vůbec netušil, jak s takovými emocemi pracovat. Byl od přírody klidný a pozitivní člověk a vztek mu byl cizí. Zpracovat tenhle ukrutný žal a příšerný vztek, spojený s naprostou bezmocí, tedy neuměl.

Po včerejší návštěvě kriminalistů si vzal volno. Nakonec na neurčito.

„Ne, Marie. I kdyby mi volal sám prezident, tak mě to nezajímá. Ani kdyby vybuchla atomovka, tak mě to nezajímá!“

„A-ale pane ředi–“

„To bych snad poznal, ne?“

Někdy ho Marie opravdu udivovala, jak byla pitomá. Nasedl do svého luxusního vozu a s kvílejícími pneumatikami, které prokluzovaly na namrzlé silnici, vyrazil pryč. Neměl cíl, dopravní předpisy a bezpečnost mu v tu chvíli také nic neříkaly. Byl vzteklý, ztracený a nevěděl, jak se s tou ukřivděnou prázdnotou vypořádat. Nejraději by něco rozbil. Zničil tak, jak jemu zničili a vzali ji. Rozhodl se, že to ze sebe musí vybít, jinak se rozletí na milion kousků. Otočil auto a jel zpátky do města. Zaparkoval před první posilovnou, na kterou narazil, a vřítil se dovnitř.

„Vítejte,“ usmívala se malá vysportovaná blondýnka s botoxovým úsměvem a nepřirozeným vějířem umělých řas.

„Chci pytel, rukavice a sparinga,“ oznámil jí autoritativním tónem, jako by mluvil s podřízeným, který zrovna udělal nějakou botu.

„Jste objednaný?“ nevzdávala úsměv blondýnka.

„Ne. Je to problém?“ Vytáhl svou naditou peněženku a vyzývavě ji položil na pult.

„Za-zařídím to,“ ujistila ho a nespouštěla z peněženky oči. „Běžte se, prosím, zatím převléct, šatna je támhle.“

„Nemám nic na převlečení,“ ucedil Erik skrz zuby.

„To ale… Z hygienických důvodů –“

„Tak mi něco dejte!“

„Je tady všechno v pořádku?“ objevil se za pultem nabušený mladý muž a vyzývavě se na Erika podíval. Zřejmě si myslel, že dívku obtěžuje.

„Jistě, tady pán si přišel zacvičit, ale nemá oblečení, tak jsem…“ kuňkala blondýnka.

„Já to zařídím, Ivanko,“ odpověděl svalovec, aniž se na ni podíval. „Běž se, prosím tě, podívat na paní Plecitou, myslím, že na tom stepperu jede už sérii navíc.“

Ivanka k němu nechápavě zabloudila pohledem, potom se krátce na Erika usmála a chvilku jen tak bezradně okouněla. Nakonec pokrčila rameny a odešla.

„Tak co s vámi, chlape?“ začal familiárně svalovec a založil si ruce na obrovské hrudi.

„Chci si prostě praštit do pytle. Jestli tu nemáte nějaký tričko a kraťasy, můžu jít jinam.“ Erik začínal vidět rudě, ještě když věděl, že tomuhle primitivovi jde stejně jenom o prachy.

„No, to by se dalo zařídit,“ zamnul si chlápek bradu, až zašustilo jeho černé strniště.

„Kolik? Spěchám,“ upozornil ho Erik, protože se bál, že ho bude ten steroidy nadopovaný obr ještě chvíli zkoušet a on jednu napálí přímo jemu. Dokonce si věřil, že by bitku vyhrál; takoví jako tenhle chlap byli silní jen pro oko. A navíc bývali dost nemotorní.