Linda Castillo 

Strmý pád 

Originální název: Fallen 

Vydáno u Minotaur Books, New York 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2021 by Linda Castillo 

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group. 

All rights reserved. 

Translation © Lenka Faltejsková, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0766-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-0767-0 (mobi)

Tuto knihu věnuji všem svým báječným přátelům z Doverské veřejné knihovny v Ohiu.

Děkuju, že posledních jedenáct let pořádáte tak milé (a zábavné!) akce. Vždycky uděláte něco nad rámec a pro mě to moc znamená.

Ze setkání s vámi a s vašimi návštěvníky se stala tradice, které si cením víc, než tušíte.

Vaše knihovna je mi druhým domovem, když jsem na cestách. Moc si vážím vás všech i každého zvlášť. 

KAPITOLA 1 

Věděla, že vracet se po tolika letech nebude snadné, zvlášť když po ní zůstalo tolik bolesti. Ublížila lidem, které milovala, ale nikdy ani na chvíli nelitovala. Rozbila vztahy, které pro ni měly znamenat všechno. Když ji pronásledovala smůla, obviňovala druhé a nikdy si nepřipustila, že chybu udělala ona. Přitom jestli jí něco šlo, tak právě chyby. A nadělala jich hromadu.

Kdysi pro ni byl Painters Mill domovem. Patřila sem, do zdejší komunity, a nezajímalo ji, co je za obzorem, za kukuřičnými poli, malebnými farmami a klikatými silničkami. Kdysi pro ni tohle městečko představovalo střed vesmíru. Zůstávala tu její rodina – rodina, do níž už dvanáct let nepatřila. Ale ať se jí to líbilo nebo ne, její pouto s tímhle místem a zdejšími lidmi sahalo hluboko – snad až moc. Už ho nemohla dál popírat, jakkoli se o to snažila.

To městečko jako z cukrkandlu, s typicky americkou hlavní třídou a obklopené poklidnou krajinou, bylo vždycky laskavé. Přesto pro tu tehdejší sedmnáctiletou dívku představovalo místo plné drsných lekcí, svazujících pravidel, jimiž se nedokázala řídit, a zdrcujících výčitek těch, kteří dokázali ublížit zrovna jako ona.

Trvalo jí roky, než pochopila, že všechno to strádání a pocity, že nesplňuje, co se od ní čeká, nakonec nemají žádný význam. Jak říkávala její mamm: čas je relativní a život je krutý učitel. A byla to jedna z mála věcí, v nichž se matka nemýlila.

Painters Mill se ani trochu nezměnil. Historickému centru pořád dominovala hlavní ulice s kouzelnými průčelími obchůdků a krámků s amišskými suvenýry. Kolem venkovských farem a na malých silničkách mohl člověk pořád spatřit bryčky nebo žebřiňáky. Vrátit se sem bylo jako vrátit se do minulosti, uvíznout v časové smyčce. Jako by odsud nikdy neodešla a všechno, co se od té doby stalo, byl jen sen. Ta stejnost ji kupodivu znepokojovala.

Nijak se nezměnil ani motel Vrbové údolí. Tatáž křiklavá fasáda a parkoviště z udusané hlíny a štěrku. I v pokoji zůstával ten ohavný oranžový koberec a mizerné obrazy na stěnách. I tentokrát tu bylo cítit špatně zamaskovaný cigaretový kouř a plíseň z koupelny. Zkrátka místo, kde tenkrát v sedmnácti neměla co dělat.

Ale jestli ji život něco naučil, tak že je třeba dívat se dopředu, ne zpátky. Soustředit se na cíle, ne na lítost. Trvalo to spoustu let a draze za to zaplatila, přesto se jí nakonec podařilo vyškrábat z té žumpy, jíž se její život stal. Vedlo se jí dobře – líp, než si kdysi dovedla představit –, byla plně zajištěná. Ale záleží teď na tom? Stačí to?

Rachael Schwartzová hodila na postel sportovní tašku. Usoudila, že odkládání už stačilo. Přišel čas napravit to jediné, co jí občas nedávalo spát. Jedno špatné rozhodnutí, na něž nemohla zapomenout. Už roky jí rezonovalo v hlavě, a čím dál hlasitěji. Netušila, jak se věci vyvrbí ani jestli dostane, co chce. Věděla jenom, že se o to musí pokusit. Ať už to dopadne dobře, špatně, nebo něco mezi tím, prostě se s tím smíří.

Ve dvě v noci někdo zaklepal na dveře. Odhodila přikrývku a vyskočila z postele. Věděla, kdo to je. Cestou ke dveřím se pousmála. Pak se podívala kukátkem. Poznala tu tvář. Najednou ji přepadl příjemný pocit, který šel ruku v ruce s lehkým znepokojením. Otevřela.

„Už bylo načase,“ prohlásila.

Váhavý úsměv, záblesk poznání. „Kde se tu bereš? Měla jsi přece zmizet jednou provždycky.“ Usmála se. „Nevyšlo to.“

„Promiň, že jdu tak pozdě. Můžu dál?“

„Jen pojď, musíme probrat spoustu věcí.“ Rachael ucouvla a uvolnila návštěvě cestu. „Rozsvítím.“

Zamířila k nočnímu stolku u postele. Srdce jí prudce bušilo. Věty, které si nacvičovala už celé měsíce, se jí teď převracely v hlavě jako hrací kostky. Přepadl ji jakýsi divný pocit. Jenže co vlastně čekala?

„Doufám, že neseš víno,“ poznamenala a sehnula se, že zmáčkne vypínač lampičky.

Rána přišla zničehonic. V hlavě jí vyšlehlo bílé světlo a zvuk, jako když bouchne dynamit. Exploze bolesti. Klesla na kolena, obestřel ji šok. Nic nechápala.

Chytila se nočního stolku. Pokusila se zvednout a zasténala při tom. Zapotácela se doleva. Pak se otočila a uviděla baseballovou pálku. A uviděla i další věci, které jí předtím unikly. Temný záměr v očích, jež se na ni upíraly. Pohřbený vztek. Panebože, jak mohla být tak naivní?

Ruka s pálkou se znovu rozmáchla. Zasvištěla vzduchem. Rachael klopýtla doprava a pokusila se uhnout. Ne dost rychle. Tentokrát schytala ránu do ramene. Praskla jí klíční kost a agonie jí vyrazila dech.

Zasténala a obrátila se, že se pokusí o útěk. Místo toho upadla na kolena.

Postava udělala krok k ní. Ještě to nekončí. Rachael se otočila a zvedla ruce, aby si chránila hlavu, a pálka ji zasáhla do předloktí. Další strašná bolest. V tom šoku všechno kolem pulzovalo jako ve světle stroboskopu.

„Ne!“ vykřikla.

Postava ucouvla. Zatínala zuby a poulila skelné oči. Rachael vzápětí dostala ránu do tváře. Jak sebou její hlava škubla, kousla se do jazyka a v ústech ucítila krev. Zatmělo se jí před očima a měla pocit, jako by padala někam do prázdna. Podlaha se zvedla a zasáhla ji do ramene. Na tváři ucítila drsný povrch koberce. Uvědomila si, že je vážně zraněná. A že tohle neskončí. Že se ošklivě přepočítala.

Kroky na koberci, prudké oddechování. Rachael bojovala s mrákotami. Dolezla k posteli, sevřela v pěsti prostěradlo a pokusila se vytáhnout nahoru. Pálka dopadla na matraci jen pár centimetrů od její ruky. Ještě má šanci uniknout. Vrhla se z posledních sil na postel a přelezla přes ni. Uniklo jí nelidské zachrčení. Na druhé straně popadla šňůru lampičky a vytrhla ji ze zásuvky.

Pálka ji udeřila do zad. Děsivý vlhký zvuk, který se rozlehl pokojem, jí vyrazil dech. Podél páteře jí proběhlo něco jako elektrošok. Ztrácela vědomí. Otočila se a pokusila se lampičkou rozmáchnout, ale síly ji opustily. Lampička spadla na zem.

„Nech mě!“ vykřikla.

Překulila se přes okraj postele. Snažila se dopadnout na nohy, ale ty se podlomily a skončila na podlaze.

Rozhlédla se. Kus před sebou uviděla otevřené dveře, jimiž do pokoje dopadalo slabé světlo. Kdyby se k nim dostala… Svoboda, pomyslela si. Život. Doplazila se k nim a bolest se přitom proháněla jejím tělem jako nákladní vlak.

Zleva se něco ozvalo. Nohy na koberci. Pak je uviděla, obešly postel. A zatarasily jí cestu. „Ne!“ vykřikla. Čišela z toho čirá hrůza. Nestačila se zatvrdit.

Pálka jí narazila do žeber s takovou silou, že ji to povalilo na bok. Zařvala jako umírající zvíře. Bolest se znovu znásobila. Otevřela ústa a chtěla nasát vzduch do plic. Polykala krev.

Zasípala a převalila se na záda. Tvář, která se na ni dívala, připomínala bezduchý stroj. Z těch skelných očí čišel jen jasný záměr. Žádná inteligence, žádné emoce. A Rachael v tu chvíli pochopila, že umírá. Že její život skončí tady, v tomhle špinavém motelu, a že tomu nezabrání.

Setkáme se v pekle, pomyslela si. Další ránu už neviděla.

KAPITOLA 2 

Zimy jsou v severovýchodním Ohiu nekonečné. Člověk trčí většinu času doma, slunce se kolikrát celé týdny neukáže. Zato když ten nemilosrdný mráz a sníh konečně pominou a objeví se první zelené výhonky, silou pandemie zemi zachvátí jarní horečka.

Jmenuju se Kate Burkholderová a velím policejnímu oddělení v ohijském Painters Millu. Tohle půvabné městečko, které spočívá ve středu země amišů, založili v roce 1815 a žije v něm zhruba 5 300 duší. Narodila jsem se mezi amiši, ale na rozdíl od většiny mladých jsem v osmnácti komunitu opustila. V blízkém Columbusu jsem vystudovala trestní právo a nakonec jsem nastoupila k policii. Po pár letech v tom velkém městě mě začaly volat moje kořeny. Když mi městská rada nabídla pozici náčelnice, vrátila jsem se a nikdy nelitovala.

Dnes ráno jsem ve stodole se svou drahou polovičkou Johnem Tomasettim, jinak také agentem ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování, zkráceně BCI. Seznámili jsme se během vyšetřování jedné vraždy záhy poté, co jsem se ujala funkce, a po vrtkavém začátku jsme spolu navázali velmi nečekaný vztah. K našemu překvapení se z něj vyklubalo něco skutečného a trvalého a já jsem poprvé za svůj dospělý život bezvýhradně šťastná.

Chystáme se vyměnit dřevěnou stěnu stodoly. Tomasetti si předtím udělal výlet na pilu a koupil dvacet prken s perem a drážkou a dva galony barvy. Vykládáme všechno z pick-upu a kolem nás zatím hrabe v trávě asi tucet buckeyských slepic.

Zušlechťování naší farmy s dvouapůlhektarovým pozemkem pořád pokračuje, hlavně protože si všechno děláme sami a jako u každého úkonu v tomhle pozemském životě se člověk nejvíc učí chybami. Ale věříme, že se nám o víkendu podaří dílo dokončit. Další víkend dřevo napustíme a natřeme. A jestli to počasí dovolí, víkend nato začneme se zahradou.

„Slyšel jsem, že se ti konečně podařilo sehnat další dispečerku,“ prohodí Tomasetti, vysune z nákladního prostoru prkno a složí ho na hromadu na zemi.

„Začala minulý víkend,“ potvrdím. „Myslím, že mezi nás zapadne.“

„Mona je určitě štěstím bez sebe.“

Při pomyšlení na bývalou dispečerku – a dnes první ženu, která v paintersmillské policejní posádce pracuje na plný úvazek – se usměju. „Není sama. Náčelnici tím pádem zůstane čas od času den volna.“

On teď stojí na korbě, v každé ruce kanystr s barvou. Dívá se na mě. „Už teď ji mám rád.“

Hodím na hromadu poslední prkno a zvednu k němu oči. „Už ti někdo říkal, že ti ty kožené rukavice dost seknou?“

„To slyším v jednom kuse,“ opáčí.

Zatímco slézá, začne mi na boku vibrovat telefon. Podívám se na displej – DISPEČINK. Vezmu to. „Ahoj, Lois.“

„Náčelnice.“ Lois Monroeová je dispečerka první směny, sebejistá žena, babička, mistryně křížovek a zkušená zaměstnankyně. Její tón napovídá, že s ní něco otřáslo.

„Mona vyřizovala tísňové volání z motelu Vrbové údolí. Právě mi hlásila vysílačkou, že tam mají v jednom pokoji mrtvolu.“

Napadne mě, jestli šlo o přirozené úmrtí – infarkt nebo třeba uklouznutí – anebo hůř, o předávkování drogami. K takovým případům dochází v poslední době dost často, a to i v městečkách, jako je Painters Mill.

„A nevíš, co se stalo?“ zeptám se jí.

„Prý je to vražda, náčelnice, a hodně ošklivá. Připadala mi dost vykolejená.“

Na taková hlášení nejsem zrovna zvyklá.

„Jedu tam. Pověz Moně, ať zabezpečí místo činu a ochrání případné důkazy. Nikdo nesmí dovnitř ani ven. A pošli tam sanitku a zavolej koronerovi.“

Cesta k motelu mi zabere dvacet minut. Stačím na sebe jenom hodit uniformu a úsek zdolám v rekordním čase.

Motel Vrbové údolí je něco jako paintersmillská ikona. Na ceduli vepředu stojí: MODERNÍ, ČISTÉ POKOJE, PRŮZRAČNÝ BAZÉN. Snaží se nalákat turisty, aby strávili pár dnů odpočinkem v zemi amišů. Místní to tolik optimisticky nevidí, zvlášť protože bazén zas tak průzračný není, fasáda zoufale potřebuje natřít a zařízení pokojů se od osmdesátek nezměnilo. Zastavím na štěrkovém parkovišti. Monin hlídkový vůz stojí vedle recepce a maják na střeše bliká. Ona sama čeká před pokojem číslo 9 a právě mluví s podsaditým chlapem v maskáčových kalhotách a tričku s límečkem. Už jsem ho někdy potkala, jméno si ale nevybavím. Nejspíš vedoucí. Zaparkuju s explorerem vedle jejího auta a vezmu do ruky vysílačku. „Deset dvacet tři,“ ohlásím dispečinku, že jsem dorazila na místo činu.

Vystoupím a zamířím k nim. Mona se na mě ohlédne a je vidět, jak se jí ulevilo. Je jí dvacet šest a policistku na plný úvazek dělá sotva pár týdnů. A do policejní práce je zamilovaná stejně jako ten první den. Zatím nemá moc zkušeností, přesto je v té práci dobrá – je horlivá, má dobrý instinkt a je ochotná vzít kteroukoli směnu, což znamená velké plus, když máte oddělení o pouhých pěti lidech.

Když si podáme ruku, dobře si ji prohlédnu. Je bledá, dlaň má studenou a roztřesenou. Mona není nijak cimprlich. Jako většina mých lidí dává před nudou přednost akci a každý zločin, s nímž se při práci setká, ji fascinuje. Zato dnes má ve tváři prázdný výraz a na rukávu stopu zvratků.

„Tak cos tam našla?“ zeptám se jí.

„Mrtvou ženu.“ Zalétne pohledem ke dveřím devítky. „Leží na podlaze. A všechno je tam od krve. Těžko říct, co se tam přesně stalo.“ Ohlédne se přes rameno na muže, který napíná uši, aby slyšel, co si říkáme. Ztiší hlas. „Vypadá to na spoustu násilí. Nepoznám, jestli je pobodaná, postřelená nebo… něco horšího.“

Otočím se na toho chlapa. „Vy jste vedoucí?“

„Doug Henry.“ Klepne na jmenovku s nápisem VEDOUCÍ, kterou má připnutou na tričku. „To já volal na tísňovou linku.“

„Tušíte, co se tu stalo?“ zajímám se. „Viděl jste něco?“

„No, hosti mají opustit pokoje do jedenácti. Dneska tu ale pokojská není, takže úklid zůstal na mně. O půl jedenáctý jsem do pokoje zavolal. Nikdo to nebral, tak jsem počkal do jedenácti a pak zaklepal na dveře. Když nikdo neotvíral, použil jsem náhradní klíč.“ Dlouze vydechne. „V životě jsem nic takovýho neviděl, a to jsem dělával na jatkách. Všechno se válí po zemi, všude je krev. Okamžitě jsem odtamtud vypadl a zavolal vám.“

„Na koho je ten pokoj napsaný?“

„Na nějakou Schwartzovou,“ odpoví.

To je v téhle části Ohia poměrně běžné příjmení, a to jak u amišů, tak u neamišů. Jestli se nepletu, jen v Painters Millu žijí minimálně dvě takové rodiny.

„A křestním?“

„Můžu vám to najít,“ nabídne se.

„To budu ráda.“ Otočím se k Moně. „Zkontrolovalas ten pokoj?“

Zašklebí se a zavrtí hlavou. „Jakmile jsem to tam uviděla, bylo mi jasné, že si s tím sama neporadím.“

„Byl v tom pokoji ještě někdo?“

„Jenom já.“

„Koroner a sanitka jsou na cestě?“ Přikývne. „A taky někdo z úřadu šerifa.“

Zamířím ke dveřím. „Takže teď to tam projdeme,“ povím jí. „Ujistíme se, že uvnitř nikdo není. Jen v rychlosti.“

Vejdu jako první. „Hlavně neponičit důkazy. Na nic nesahej.“

„Rozumím.“

Chvíli trvá, než uvyknu přítmí uvnitř. Krev ucítím dřív, než ji uvidím. Ten temný a nepříjemný pach kovu a síry. O kus dál spatřím na koberci tmavě červenou kaluž o velikosti talíře. Na povlečení je šmouha, na pelesti a na stěně rudé stříkance. Pár kapek na stropě. Za postelí na druhé straně zahlédnu ruce oběti.

„Zkontroluj koupelnu,“ nařídím Moně. „Obezřetně.“ S tím známým svíráním v žaludku popojdu k posteli – je to přirozená reakce na násilnou smrt. Bez ohledu na to, kolikrát jsem něco podobného viděla, se ve mně pokaždé všechno sevře. Obejdu pelest a konečně uvidím tělo. Je to žena, leží na břiše s roztaženýma nohama, jednu ruku má pod sebou. Prsty té druhé, natažené, se zarývají do koberce, jako by se pokoušela doplazit ke dveřím. Na sobě má růžové tričko a kalhotky. Ponožky.

Potřebuju lepší osvětlení. Vytáhnu z opasku mini baterku Maglite a zapnu ji. V tom světle se přede mnou rýsuje děsivý příběh. Na zemi leží lampička s rozbitým stínítkem, vytržená ze zásuvky. Ať už se téhle ženě stalo cokoli, bránila se. Nepoddala se tomu hajzlovi, co jí to udělal, bez boje.

Statečná, ozve se mi v hlavě.

„V koupelně nikdo,“ ozve se Mona.

„Krev?“

„Ne.“

Ohlédnu se a vidím její siluetu zarámovanou světlem ze dveří. Pomyslím na zachování důkazů – plně si uvědomuji, že je právě kontaminujeme. Ale nedá se nic dělat.

„Běž ven a ohraď to tu policejní páskou,“ povím jí a slyším napětí ve svém hlase. „Nikdo sem nesmí, žádná auta kromě koronera.“

„Deset čtyři.“

Násilí pro mě není nic nového, ani všechny ty strašné věci, jež je člověk člověku schopen provést. Přesto to musím rozdýchat.

Žena má ode mě odvrácenou hlavu, bradu zvednutou v nepřirozeném úhlu. Vidím světle rusé vlasy slepené krví a na temeni rozšklebenou ránu, která připomíná malá rudá ústa. Má nehty nalakované tyrkysovým lakem. Zlatý náramek. Hezké ruce. To všechno mi připomíná, že ještě před pár hodinami se zajímala o tak obyčejné věci, jako je manikúra nebo šperky.

Dávám si pozor, abych nic neporušila. Obejdu oběť a prohlédnu si ji z druhé strany. Nemám sebemenších pochyb o tom, že je mrtvá – levou polovinu obličeje má úplně rozbitou. Lícní kost se propadla dovnitř, oko má vyhřezlé z důlku, nos není k poznání. Mezi ulámanými zuby vyčnívá jazyk a z krvavých slin, které kapou na koberec, se utvořila loužička o velikosti pěsti.

Namířím jí baterkou do obličeje. A instinkt se přihlásí – znám ji. Pocítím šimrání jakési dávno zapomenuté vzpomínky. Následuje příval zděšení, protože tuhle nebožačku rozhodně znát nechci. Ale bohužel. Vzápětí se mi udělá zle a zatmí se mi před očima.

Předkloním se, opřu ruce o kolena a dlouze vydechnu. „Krucinál!“

Unikne mi sten, který mě překvapí, pak se rozkašlu. V duchu se proplesknu, napřímím se a rozhlédnu se po místnosti. Na židli leží pohozená značková kabelka s koženým střapcem. Na podlaze před závěsnými přihrádkami na oblečení se válí sportovní taška. Dojdu k té židli, vytáhnu z kapsy pero a nadzvednu jím chlopeň kabelky. Uvnitř vidím koženou peněženku, kosmetickou taštičku, hřeben, parfém. Vytáhnu peněženku. Otevřu ji a spatřím několik dvacetidolarovek. Takže pachatel rozhodně nešel po penězích.

Z průhledné přihrádky se na mě dívá řidičský průkaz. Přečtu to jméno a země se mi otřese pod nohama. Rachael Schwartzová. To zděšení, které jsem pociťovala, získává zcela konkrétní obrys. Prohlížím si fotku hezké mladé ženy s rusými vlasy a typickým pobaveným úsměvem. Ten úsměv hlásá: Já to někam dotáhnu, a jestli mi nestačíš, tak smůla! Jenže to byla celá ona. Vždycky těžko zvladatelná. Hromada emocí a ještě větší drama. Už jako dítě měla sklony šlápnout vedle a pak se do krve rvát za svůj postoj, i když se mýlila. Pokud jste jí ublížili nebo ji rozčílili, s nadměrnou zuřivostí se do vás pustila. Ale bez ohledu na ty nedostatky uměla taky milovat, vášnivě a čistě. Vím to všechno, protože jsem patřila k těm několika málo amišům, kteří jí rozuměli, i když jsem jí to nikdy neřekla.

Zavřu oči, krotím příval emocí a zatlačuju ho nazpátek. „Do prdele,“ vydechnu.

Znala jsem Rachael od plenek. Byla o sedm let mladší než já, prostřední dítě ze swartzentruberské rodiny. Bydleli v Painters Millu. Swartzentruberové jsou amišská odnož, která se drží starého řádu, a její členové dodržují starobylé tradice mnohem přísněji než ostatní. Zapovídají většinu technologických výdobytků, které jiné sekty schvalují, například vysypávání dlouhých cest štěrkem, vnitřní rozvody vody a odpadu, dokonce odmítají i označit svoje bryčky symbolem pro pomalu jedoucí vozidlo. Schwartzovi měli pět dětí a já je v pubertě párkrát hlídala. Rachaelini mamm a datt dodnes žijí na té staré farmě u Hogpath Road.

V pozdějších letech jsem o ní ztratila přehled. Slyšela jsem, že z Painters Millu odešla, ještě než jsem se vrátila a nastoupila na pozici policejní náčelnice. Byla to jediná dívka, která byla ještě horší amiška než já.

Vyfotím si mobilem ten řidičský průkaz pro případ, že bych později potřebovala její údaje.

„Šéfe?“

Trhnu sebou. Otočím se k Moně a doufám, že se v mé tváři nepromítá ta změť emocí, jež ve mně zuří.

„Už jsi to tu ohraničila páskou?“ zeptám se jí.

„Ano.“ Něco jí prokmitne v očích a ona nakloní hlavu. „Znáte ji?“

Vzdychnu a zavrtím hlavou. „Ne moc dobře, ale…“ Nevím, jak to dopovědět, tak to nechám být.

Mona chvíli mlčí, načež sklouzne pohledem ke kabelce. „Našla jste něco?“

„Řidičský průkaz a hotovost.“ Uvědomím si, co mi celou dobu vrtá hlavou. „Zato žádný mobil. Nevidělas ho?“

„Ne.“

Perem se prohrabu obsahem peněženky a pak ji vrátím do kabelky.

Mezitím jsem se stačila vzpamatovat. Vracím se k Moně. „Zavolám na BCI,“ oznámím. „Sežeň sem kriminalistickou jednotku. A mezitím to tu musíme pročesat, počínaje ostatními pokoji. Zajdi za tím vedoucím a zjisti, které jsou obsazené. Začni těmi sousedními a projdi všechny. S každým promluv a zjisti, jestli neviděli nebo neslyšeli něco neobvyklého.“

„Provedu.“

Vyjdeme ven. Zastavím se na chodníku přede dveřmi, zhluboka se nadechnu, vydechnu a pak ještě jednou. „A ať sem přijede Glock.“ Tím myslím Ruperta „Glocka“ Maddoxe, což je můj nejzkušenější podřízený.

„Na parkovišti stojí čtyři auta. Zjistím, které je její, a to taky ohraničíme páskou.“

„Jasně, šéfe.“

Vytáhnu mobil a vytočím číslo dispečinku. Obvykle komunikujeme vysílačkou, ale nechci, aby se Rachaelino jméno dostalo do éteru pro případ, že by policejní frekvenci někdo odposlouchával.

„Zadej do LEADSu jméno Rachael Schwartzové,“ nařídím Lois. LEADS je policejní databáze, spravovaná ohijskou státní dálniční hlídkou. Umožňuje jednotlivým bezpečnostním složkám sdílet informace. „Zjisti, jestli na ni nebyl vydaný zatykač. Jaké měla telefonní číslo, s kým se stýkala, prostě všechno, co najdeš.“ Podívám se na fotku v telefonu a nadiktuju adresu, která stála v jejím řidičáku. „Taky prověř katastr nemovitostí a zjisti, komu patří ten dům, kde žila.“

„Provedu.“

Ukončím hovor a otočím se k vedoucímu, který pokuřuje kousek od nás. „Je mrtvá?“ chce vědět.

Přikývnu. „Můžete mi prozradit, které pokoje máte obsazené?“

„Dvojku, čtyřku, sedmičku. A devítku.“

Pokývnu Moně a ona zamíří k sousedním dveřím.

„Víte, které auto patřilo Schwartzové?“ ptám se vedoucího.

Podívá se do papíru. „Uvidíme, jestli to vyplnila do formuláře. Tady je to.“ Ukáže na lexus, který stojí dvě místa od pokoje. „To je ono.“

„Byla tu sama?“

„Nikoho dalšího jsem neviděl a při přihlašování nikoho neuvedla. Chtěla jenom jeden klíč.“

Přikývnu, rozhlédnu se a pak si pod okapem o pár metrů dál všimnu bezpečnostní kamery. „Ty vaše kamery fungují?“

„Pokud vím, tak jo.“

„Potřebuju vidět záznamy. Mohl byste mi je poskytnout?“

„Asi jo.“

„V kolik hodin se ubytovala?“

Podívá se znovu do formuláře. „Včera chvilku po osmý.“

Přikývnu. „Mohl byste se tu ještě zdržet pro případ, že bych se potřebovala na něco zeptat?“

„Budu tady do pěti.“

Poděkuju mu a vytočím Tomasettiho.

KAPITOLA 3 

„Říkal jsem si, že to beze mě dlouho nevydržíš.“ Podaří se mi poměrně věrohodný smích, jenže Tomasetti je pozorný – anebo mi vystupování ostřílené policistky nejde tak dobře, jak si myslím, protože se okamžitě zeptá: „Co se stalo?“

„Vražda,“ odpovím. „V motelu.“ Chvilka ticha a pak: „Co potřebuješ?“

„Tak zaprvé kriminalistickou jednotku.“

„Co to bylo? Střelba? Pobodání? Domácí násilí? Co tam máš?“

„Těžko říct. Oběť asi někdo utloukl. Není to úplně jasné, má spoustu zranění. Je to třicetiletá žena.“

„Někoho tam okamžitě pošlu.“ Chvíli vyčkává, protože pozná, že to není všechno. „Co dál, Kate?“

„Víš, ta holka… bývala amiška. Myslím dávno, před lety. Slyšela jsem, že komunitu opustila.“ Melu páté přes deváté. Na chvíli se odmlčím a odkašlu si. „Já ji znala. Myslím, když jsme byly malé.“

„A tušíš, kdo to mohl udělat?“

„Ne. Neviděla jsem ji spoustu let.“ Rozhlédnu se. Vadí mi, že jsem tak rozhozená, že mi nějaká dávná spojitost nabourává jasné uvažování. „Ale je to… hodně ošklivé. Neuvěřitelně surové.“

„Vrah ji znal.“

„Asi jo.“ Zamnu si obličej. „Musím to povědět jejím rodičům.“

„Tak se drž. Přijedu co nejdřív.“

Jakmile ukončím hovor, ozve se křupání štěrku pod pneumatikami. Na parkoviště vjíždí hlídkový vůz úřadu šerifa pro holmeský okres s blikajícím majákem. Zaparkuje za mým autem. S Danem „Fletchem“ Fletcherem jsem se za ty roky u policie setkala už mockrát. Vyšetřovali jsme spolu dopravní nehody, řešili několik domácích rozmíšek, rvačku v saloonu Ohrada. Loni v létě jsme se účastnili dobročinné akce pro neziskovku, která se věnuje mladým, a většinu dne jsme strávili jako návnada na atrakci, kde se ječící děcka pokoušela strefit míčem do tlačítka, jež nás při zásahu vyklopilo do bazénku s vodou. Je to solidní policajt, kliďas a má smysl pro humor, který asi oceňuju víc, než bych měla.

„Ahoj, Fletchi,“ pozdravím cestou k němu.

Podá mi ruku. „Slyšel jsem, že tu máš mrtvolu.“

Popíšu mu to málo, co vím. „Lidi z BCI už jsou na cestě.“

„To je teda parádní konec týdne. Pomůžeme ti se vším, co budeš potřebovat, Kate.“

Motel Vrbové údolí leží na území Painters Millu. Ale s úřadem šerifa úzce spolupracujeme. Máme dobré vztahy a vzhledem k povaze naší práce a nedostatku lidí se hranice mezi našimi jurisdikcemi občas překrývají.

Poškrábe se na hlavě a upře oči na otevřené dveře do pokoje číslo 9. „Oběť?“

Seznámím ho s tím, co Rachael Schwartzovou potkalo, popisuju holá fakta a držím všechny ty ošklivé emoce na uzdě.

„Takže byla původně amiška?“ Zamne si bradu.

„Kruci. Vrátila se navštívit rodinu?“

„Snad.“ Vzdychnu a rozhlédnu se. „Zběžně jsem to tam prohledala. Našla jsem peněženku s řidičákem. Peníze v ní zůstaly, což vylučuje loupež. Mobil jsem nenašla. Prohlédneme to tam pořádně, jen co dorazí BCI.“ Naštěstí se mi myšlenky trochu utřídily a znovu převládl policejní instinkt.

Vytáhnu z kapsičky na opasku gumové rukavice a popojdu k lexusu, zaparkovanému pár metrů od pokoje. Je to novější sedan v lesklém červeném laku, jehož hladké linie vypovídají o blahobytu a prosperitě.

Fletch stojí za mnou a naklání se, aby viděl dovnitř.

„Na amišku pěkný fáro,“ poznamená.

„Bývalou amišku.“

Nechci na nic sahat, ale pomyšlení, že se v mém městě jen tak prochází vrah, mě k tomu přinutí. Otevřu dveře u řidiče. Uvnitř je teplo, vzduch je cítit kůží a parfémem a vnímám taky slabý pach jídla z rychlého občerstvení. Vzadu na zemi leží zmuchlaný sáček od McDonald’s. Přes opěradlo u spolujezdce je přehozená hezká květovaná bundička. A na zemi pod sedadlem osiřely tmavě modré lodičky. Nahnu se dovnitř – opatrně, abych se jinak ničeho nedotkla – a otevřu úložný prostor mezi sedadly. Uvnitř vidím pár cédéček s audioknihami, krabičku marlborek, drobné a cestovní lahvičku ibuprofenu. Mobil nikde. Už chci přihrádku zavřít, ale vtom si všimnu složeného papíru, zastrčeného pod celofánovým obalem cigaret. Vyfotím ho mobilem, načež vzkaz z krabičky vytáhnu a rozevřu. Stojí na něm adresa napsaná modrým inkoustem, dvakrát podtržená.

SUPERIOR STREET 1325 

WOOSTER 

„No vida,“ pronesu. Položím papír na sedadlo a adresu vyfotím.

„Co je to?“

Otočím se k Fletchovi, který se naklání za mnou.

„Nevím, nějaká adresa.“ Zamžourá na ten papír. „Hm.“

Je to dobrý policajt a ví, že čím míň lidí naruší místo činu, tím líp. Šťouchnu do něj, aby mi udělal místo. „Máš s sebou pásku a kužely?“ zeptám se na typické vybavení.

„Chceš to parkoviště obehnat?“

„Hodně by mi to pomohlo. Je tu nepatrná šance, že se nám podaří najít otisky pneumatik nebo bot.“

„Jak je libo.“

Nechám papír na sedadle, obejdu to a podobně prohledám i druhou stranu, ale neobjevím už nic zajímavého.

Právě když zavírám dveře, zaparkuje o kus dál koronerovo auto.

Vytáhnu mobil a zavolám na dispečink.

„Zdravíčko, náčelnice.“

„Potřebuju vyhledat jednu adresu.“ Zvětším si na displeji fotku toho papírku a nadiktuju údaje. „Zjisti, kdo tam bydlí a co jsou zač. Prověř je v LEADSu.“

„Dejte mi dvě minutky.“

„Díky.“

Ukončím hovor a rozhlédnu se. Mona s Glockem zrovna mluví s nějakým potetovaným párem, který strávil noc o dva pokoje dál. Oba se neustále ohlížejí k devítce a i na tu vzdálenost v jejich tvářích vidím zděšení a zvědavost.

Protože Painters Mill je malé město, velkou část jeho obyvatel, s kterými přijdu pracovně do styku, znám. Někdy se ocitnou v úloze oběti, jindy pachatele nebo svědka. Tohle je jiné. O Rachael Schwartzové jsem toho moc nevěděla. Vlastně jsem si na ni roky nevzpomněla. Přinejmenším od té doby, co jsem se před dvěma lety doslechla, že napsala knížku o amiších. A i tehdy to byla jen prchavá myšlenka. Zavrtění hlavou. Knížku jsem nečetla.

Ale znala jsem ji jako malou – a nezapomněla jsem na ni. Byla to neposedná prostořeká dívka, což ji od ostatních amišských dětí odlišovalo. Byla předčasně vyspělá, neuznávala autority a handrkovala se s nimi – a to všechno jí bylo ke škodě. V pubertě z těch vlastností vypučela neúcta ke starším a pohrdání soukmenovci, což způsobilo spoustu nepříjemností, ale především jí.

Naposledy jsem o ní slyšela – nejspíš při rozhovoru s někým z místních –, když opustila komunitu a utekla z Painters Millu. To je tak dvanáct, třináct let zpátky. Kam šla? Jak strávila poslední roky života, kromě psaní té knihy? Proč se sem vracela? Kdo ji nenáviděl tak zuřivě, že ji utloukl?

Ty otázky mě mučí jako podrážděný nerv pod zkaženým zubem. Udělám všechno pro to, abych na ně získala odpověď, i kdyby se mi neměla líbit.

KAPITOLA 4 

Rhoda a Dan Schwartzovi žijí u úzké polní cesty asi kilometr a půl od Hogpath Road, kousek za městem. Tahle dvojice tvoří pilíř amišské komunity, co si pamatuju. Když teď děti odrostly, oženily se a vdaly, Rhoda se vrátila do práce a učí v amišské dvoutřídce. Dan spolu se synem obhospodařuje mléčnou farmu. Jsou to slušní a pracovití lidé a dobří sousedé. Ovšem když jsem se sama během dospívání dostala do potíží, velmi rychle mě zatratili. Zajímalo by mě, jestli ten nedostatek tolerance sehrál úlohu i v tom, že jejich dcera amiše nakonec opustila.

Smrt dítěte je ta nejhorší zpráva, jakou můžete rodičům doručit. Přináší to zdlouhavé utrpení, které si s sebou vezmou do hrobu. Změní řád jejich světa. Okrade je o radost, o víru v budoucnost. Obecně vzato přijímají amišové zármutek poměrně klidně, protože věří v život na věčnosti. Ale ani víra je před tou strašnou bolestí neuchrání, pokud jde o ztrátu dítěte.

Nepříjemné očekávání mě tíží jako kámen v žaludku. Zatočím na polní cestu. Farma Schwartzových je stará dvoupatrová stavba, k níž se během uplynulých desetiletí několikrát přistavovalo. Cihlová fasáda se místy rozpadá. Přední veranda není tak docela rovná. Ale dům je čerstvě nabílený a zahrada, obehnaná laťkovým plotem a zrytá, vypadá jako malovaná.

Zaparkuju na štěrkovém plácku vzadu za domem, vedle starého rozmetadla hnoje, a pustím se po kamenném chodníčku ke vchodu. Rhodu najdu na verandě, jež se táhne kolem celého domu. Klečí, před sebou má na stránkách amišského listu Rozpočet rozložené květináče a o sloupek opřený pytel zeminy. Je to mile vyhlížející žena kolem padesátky, hnědé vlasy prokvetlé stříbrem má zastrkané pod čepec – amišský kapp –, a když se usmívá, dělají se jí ve tvářích dolíčky, které po ní zdědila i dcera.

„Dobrý den, Rhodo,“ pozdravím ji.

Zvedne oči od práce. „Katie Burkholderová! No to mě podrž!“ Vstane a otře si ruce o sukni. „Wie bischt du heit?“ Jak se dneska máš?

Ve tváři má přátelský výraz, ale je překvapená, že mě vidí, a hádá, proč jsem přišla v uniformě. Mučí mě, že se chystám roztříštit její svět na kusy. Zakrátko se stanu svědkem zrození nenávisti vůči darebákovi, co připravil o život její dceru.

Podá mi ruku a stiskne. „Jak se mají tví sourozenci, Katie?“ Má krátké nehty a mozolnaté dlaně. „Není tvoje sestra zase ime familye weg?“ Amišové nemají rádi slovo „těhotná“, a tak používají svůj vlastní výraz, „v rodinném stavu.“

„Ach, ta Sarah, věčně nás udržuje v napětí.“

Podívám se jí do očí a poprvé si všimnu, že po ní Rachael zdědila taky modrozelené duhovky. Předzvěst jejího žalu mi svírá hrudník.

„Bohužel je tahle návštěva oficiální, Rhodo.“ Stisknu jí ruku. „Je doma Dan?“

Úsměv zmizí. Musela si všimnout, jak se tvářím, nebo je to mým tónem. Nakloní hlavu a v očích se jí objeví obavy. „Stalo se něco?“

„Kde je Dan?“ zeptám se znovu.

„Vevnitř. Udělala jsem na oběd smažené boloňské sendviče, asi teď do sebe potají souká druhý. Jestli se zdržíš, můžeme si popovídat.“

Je nervózní a mluví nazdařbůh. Ví, že nesu zprávy, a ví, že nejsou dobré. Určitě už v duchu probírá stovku scénářů, jako by vždycky věděla, že jednou její dceru dožene její chování a povede to k tomuhle okamžiku.

„Ten chlap toho sní za deset, to mi věř,“ dodá ještě v Deitsch.

Nejradši bych ji objala, umlčela ji a pevně ji držela, až se zhroutí. Chtěla bych ji nechat plakat a pokusila se vstřebat aspoň část té bolesti, kterou jí brzy způsobím. Jenže nic z toho udělat nemůžu. Projdu kolem ní a otevřu dveře. „Pane Schwartzi?“ zavolám. „Dane, tady Kate Burkholderová.“

Amiš se objeví se sendvičem v ruce ve dveřích mezi obývacím pokojem a kuchyní. Má na sobě modrou pracovní košili, hnědé kalhoty se šlemi a na hlavě slamák s plochým dýnkem. Když mě uvidí, usměje se. Pořád mu chybí jeden špičák, jako když jsem byla malá. Nedal si zuby spravit.

„Wie geht’s alleweil?“ Jak se daří? Pak se podívá na svou ženu a usmívat se přestane. „Was der schinner is letz?“ Co se propána stalo?

„Jde o Rachael,“ povím jim. „Je mrtvá. Je mi to moc líto.“

„Cože?“ Rhoda se nevěřícně zasměje, zvedne ruku a o krok ucouvne, jako by si uvědomila, že jsem nositelem nějaké smrtící nákazy. „Sell is nix as baeffzes.“ To je nějaký nesmysl.

Dan se po manželce natáhne, mine, klopýtne blíž a konečně ji chytí za ruku. Mlčí. Ale vidím, jak ho bolest trhá na kusy. Amišové sice věří v Boží řád věcí a život po smrti, ale především jsou to lidé a ani jim se utrpení nevyhýbá.

„Rachael?“ Rhoda si přitiskne ruku na ústa, jako by chtěla zadržet výkřik, který se dere ven. „Ne! To není možné! Věděla bych to.“

„Víš to jistě?“ ptá se Dan.

„Zemřela,“ zopakuju. „V noci. Je mi to líto.“

„Ale… jak to?“ nechápe. „Je mladá. Co se jí stalo?“ Málem je vyzvu, aby se posadili, ale uvědomím si, že jen oddaluju chvíli, kdy jim zasadím další děsivou ránu. Není to možné odkládat. Když jdete jako policista uvědomit nejbližší příbuzné, prostě jim to povíte. Rovnou. Bez příkras. Bez okolků. Předložíte fakta. Vyjádříte účast. A zachováte si odstup, abyste dokázali pokládat otázky, které jsou nevyhnutelné.

Protože zatím nebyla stanovena oficiální příčina úmrtí ani způsob, povím jim, co můžu. „Vím, jen, že se dnes dopoledne kolem jedenácté našlo její tělo.“

Amiš ke mně zvedne pohled. V očích mu stojí slzy, ale nedovolí jim přetéct. „Byla to nehoda? V autě?“ Semkne rty. „Nebo drogy? Co se stalo?“

Moc mi to tlumočení faktů nejde. Mysl mám zamlženou emocemi a vším, co jsem viděla, co o jejich dceři vím. „Našli ji v pokoji v motelu Vrbové údolí. Nevíme přesně, co se stalo, ale utrpěla nějaká zranění. Vyšetřujeme to.“

Rhoda si přitiskne ruce na tváře. Z očí se jí řinou slzy. „Mein Gott.“ Bože můj.

Dan se na mě dívá, rychle mrká a snaží se to ustát.

„Jaká zranění?“

Zřejmě si myslí, že si dcera divokým životním stylem přivolala, o co si koledovala.

„Domnívám se, že ji někdo zavraždil,“ přiznám.

„Někdo… ji připravil o život?“ Rhodě unikne vzlyk, tiché zakvílení. „Jak by někdo mohl udělat něco takového? Proč?“

Dan se mlčky odvrátí. Napínají se mu svaly kolem čelisti, v očích mu stojí slzy.

Po chvíli mi pohlédne do očí. „Rachael byla tady? V Painters Millu?“

„Vy jste nevěděli, že přijela?“ Sklouznu pohledem k Rhodě, protože ta otázka patří jim oběma.

A oba vrtí hlavou.

„Tušíte, co ji sem přivedlo?“ zeptám se.

Žena jako by tu otázku ani neslyšela. Stojí pootočená, objímá si břicho, slepá a hluchá, nevnímá nic než své zoufalství. Vidím, jak se jí ramena otřásají tichými vzlyky.

„Ne, to netušíme,“ odpoví Dan.

„Kdy jste ji viděli naposledy?“

Sklopí oči k podlaze, a tak se obrátím na Rhodu.

Ona se na mě podívá, jako by úplně zapomněla, že tu jsem. Je bílá jako křída, jen nos má červený. Zamrká, jako by mě znovu vzala na vědomí. „Asi loni, těsně před Vánoci.“

Skutečnost, že se skoro rok nesetkali, o jejich vztahu hodně vypovídá. „A když jste s ní mluvili naposledy, nezmínila se, že má nějaké potíže? Netrápilo ji něco?“

Amiška zavrtí hlavou. „Připadala mi stejná jako vždycky. Snad možná maličko ztracená, ale víš, jak to chodí. Opustila stádo. To se stává.“

„Zůstali jste s ní ve styku?“ zajímám se. „Psala vám nebo volala?“

„Mluvila jsem s ní na její narozeniny,“ říká amiška.

„Volala jsem jí. Z telefonního automatu u cesty. Před rokem.“

„A jak to na vás působilo? Nezmínila se, co prožívá? Nějaké problémy? Něco neobvyklého nebo znepokojivého?“

„Všechno se zdálo v pořádku.“ Amišce se zkroutí rysy, předkloní se a zaboří tvář do dlaní.

Nechám ji chvíli být, načež se zeptám: „Jaký byl celkově váš vztah?“

„Asi tak dobrý, jak se dá čekat,“ odpoví Rhoda.

„Biskup Troyer na ni uvalil bann. Ale já neztrácela naději, že si jednou najde cestu zpátky k nám, k amišství.“

Poprvé v jejich tvářích spatřím výčitky. Mísí se s žalem, jako by jim právě došlo, že mohli zaujmout shovívavější postoj a zůstat i přes všechna pravidla dceři nablízku.

„Udržovala styky s někým jiným odsud?“ chci vědět.

„Vždycky se přátelila s Lorettou Bontragerovou,“ vybaví si Rhoda.

Lorettu neznám dobře, ale vybaví se mi nenápadná amišská dívka. Tehdy se ještě jmenovala Weaverová a představovala Rachaelin pravý opak. Zatímco Rachael byla výřečná a hubatá, Loretta byla ostýchavá a zdrženlivá. Nikdo nikdy nechápal, jak se ty dvě můžou kamarádit. A Loretta v Painters Millu dodnes žije, občas ji potkám ve městě. Vdala se a má děti.