Vlastimil Vondruška 

Anděl smrti 

Hříšní lidé Království českého 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0674-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-0675-8 (mobi)

Památce zakladatele nakladatelství MOBA,
doc. Ing. Josefa Ströbingera, CSc.,
který z mých rukopisů udělal knihy. 

Píše se druhá polovina 13. století. České království patfií k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Pfiemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěfiitelné množství stfiíbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepfiítele. Český král soupefií s Habsburky o titul fiímského císafie.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Pfiemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho pfiedků až pfiíliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověfien mladý královský prokurátor Oldfiich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetfiuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká pfiedevším pfii fiešení detektivních pfiípadů.

1. KAPITOLA 

Oldřich z Chlumu seděl u okna své komnaty a zasmušile se díval ven na zalesněný oblý vršek nízkého kopce, který sice neměl jméno, ale všeobecně se mu říkalo Malý Bezděz. Podzimní plískanice nesnášel, protože to nebylo ani léto, ani zima. Neměl rád polovičatost, proto mu podzim připadal nedokonalý a svým způsobem podezřelý. Většina hanebností, pokud si vzpomínal, se stávala na podzim. Jeho rozmrzelost ještě umocňovaly problémy, které se na něj valily ze všech stran.

Město Doksy nebylo ještě zdaleka dostavěné a už s ním byly potíže. Nejen že vázla výstavba, ale pro malicherný spor o lán půdy se pověřený lokátor Hertvík z Kravař střetl s vladykou Michalem z Myšlína. Ten vlastnil tvrz na dohled Doks a byl to muž, s nímž bylo vždycky těžké pořízení.

A pokud se podíval dál k horám, kde vládli páni erbu zkřížených ostrví, bylo starostí ještě mnohem více. Ronovci byli příliš mocní, aby se ochotně podrobovali královské moci.

Ale i s tou by se snad smířili, ale rozhodně se nemínili klanět královu zástupci v severních Čechách. Oldřichovi z Chlumu bylo něco málo přes třicet let, pocházel z nevýznamné rodiny a byl oddaným stoupencem Přemysla II., což se v kraji považovalo za nectnost. I když by to ovšem nikdo nahlas neřekl, co mu hlavně vyčítali, byl souboj, v němž zabil Beneše z Dubé a díky tomu získal za manželku jeho snoubenku Ludmilu z Vartemberka.

Její rod byl stejně mocný jako Ronovci, tyhle dva rody spolu čas od času vedly urputné války o vliv v kraji. Ludmilin sňatek s panovníkovým oblíbencem a zástupcem v severních Čechách naklonil podle Ronovců misku vah na stranu jejich nepřátel a tím více Oldřicha z Chlumu nesnášeli. Marně Hynku Berkovi z Dubé opakoval, že on nestraní žádnému rodu, ale hájí zájmy českého krále. Kdo nechce rozumět, ten neposlouchá.

Problémy se objevily na jaře i na opačné straně kraje. U vstupu do téměř liduprázdné, skalnaté a lesnaté krajiny, která se táhla až k Mělníku, založil český král Přemysl nový hrad. Dostal jméno Houska podle vesnice u úpatí skalnatého ostrohu, na němž měl hrad vyrůst. Po špatných zkušenostech s výstavbou hradu Šarfenštejnu svěřil panovník dohled nad výstavbou Oldřichovi z Chlumu.

Pokud se chtěl král zbavit starostí, vše nechával na jeho bedrech, protože mu důvěřoval. Svěřil mu nejen správu a dostavbu Bezdězu, ale jmenoval ho navíc královským prokurátorem, neboť Oldřich z Chlumu nebyl obyčejný rytíř. Měl vzdělání, skvěle ovládal nejen meč, ale i logiku a dokázal si poradit se zapeklitými případy, ať již šlo o zločiny nebo intriky šlechty. Nový hrad byl samozřejmě trnem v oku Ronovcům a bylo na Oldřichovi, aby osten jejich nespokojenosti ulomil.

Houska stála na dohled Bezdězu, takže mu v létě stačilo vystoupit na velkou věž a při jasném počasí dobře viděl, co se tam děje. Brněnský stavitel Hunert z Oukropu, který si ovšem nechal vznešeněji říkat Kunert von Knoblauchstein, měl bohužel neustálé prostoje. Důvod se vždycky našel a podle Hunerta byly téměř vždycky příčiny v temných silách zla a démonech. Právě ti křesťanům nepřáli, aby rozšiřovali svou moc na území ještě nedávno ovládaném pohanstvím. A jak se bezdězský kaplan obával, nějací pohani určitě žili ve skrytu skal a neprostupných lesů dosud. Vrzly dveře a v nich se objevila hlava v přilbici, s hrozivou jizvou na tváři, ostře řezanými rysy, divokým hustým obočím, které ovšem kontrastovalo s laskavýma očima. Ty však nebyly laskavé vždycky, na lotry, lenochy a hlupáky měl velitel hradní posádky Diviš pádnou ruku. Zdvořile se zeptal: „Mohu?“

Když jeho pán souhlasil, vklouzl dovnitř a dveře za sebou zavřel, aby zbytečně nevětral. V krbu hořel oheň a v jizbě bylo na rozdíl od většiny purkrabského paláce příjemné teplo. Deštivé podzimní plískanice s všudypřítomným lezavým vlhkem byly často horší než skutečná zima se sněhem za okny.

„Tak co mi neseš?“ zeptal se Oldřich z Chlumu a obrátil křeslo do jizby. Byl vlastně rád, že ho z mrzutých myšlenek vyrušil.

„Mám dvě zprávy, můj pane.“

„Já vím, jako obvykle jednu dobrou a jednu špatnou. Nuže?“

„Urozená paní Ludmila poslala vzkaz, že se na Vartemberku ještě pár dní u bratra zdrží.“

„A to je jaká zpráva?“

„Panoš Ota mi radil, abych řekl, že ta dobrá, znáte ho, jaký je to uličník. Já totiž musím poctivě přiznat, že tentokrát jsou obě zprávy špatné. Ta druhá je, že se naši manové na dolním nádvoří pohádali a nebýt u toho já s Otou, tak snad i tekla krev.“

„Oni si troufli tasit meč na královském hradě?“ vybuchl Oldřich z Chlumu popuzeně. Měl mizernou náladu, a to ho pak štvalo skoro všechno, zvláště nepořádek a neposlušnost. Navíc se jeho Ludmila zdrží a on se na ni tak těšil.

Dveře se znovu pootevřely a ozval se hlas panoše Oty. Bylo mu dvacet let a panošem by tedy rozhodně být neměl, ale z jakési tradice se mu tak stále říkalo, jako by to byl vznešený titul. Ota přitom rozhodně nepřipomínal chlapce, kteří vstupovali do služby k rytířům, aby se naučili jejich řemeslo. Byl vysoký, měl štíhlý pas a silná ramena a byl obávaný soupeř nejen na turnajových kolbištích, ale i ve společnosti, protože měl mimořádný úspěch u žen. Jejich pozornost přitahoval nejen svým pečlivě upraveným vzhledem, ale hlavně dvorným chováním a tím, jak s nimi dokázal mluvit a žertovat. V mnoha případech je však lákal i svou pověstí svůdce, neboť právě pro slabost vůči krásným ženám skončil kdysi ve vězení a nebýt Oldřicha z Chlumu, kdo ví, jak by to s ním dopadlo. Od té doby mu sloužil a jak říkával, své ctnosti i nectnosti dával plně do služeb spravedlnosti.

„Nesmíte věřit všemu, co Diviš řekne,“ mírnil jeho rozhořčení panoš Ota a vklouzl do jizby. Měl rád teplo mnohem víc než Diviš, který se pyšnil tím, jaké útrapy musel snášet v časech, kdy bojoval pod praporcem českého krále. Nevinně pokračoval: „Já mu radil, aby zdržení vaší ženy označil za špatnou zprávu a to, že se manové porvali, za dobrou, jenže nějak to asi popletl. Ta rvačka je ve skutečnosti dobrá zpráva, protože netekla krev. A ani nemohla. Jakmile se do sebe pustili, meče jsme jim vzali. Než jsme je uklidnili, dali si jen pár ran a odnesl to nos Přísnobora z Lobče. Ale měl ho křivý už předtím. Sulko ze Sudoměře zase přišel o zub, ale stejně se mu viklal, takže jak vidíte…“

„Zadrž!“ zvedl ruku Oldřich z Chlumu. „Pokud moc mluvíš, vždycky je to podezřelé. O co šlo? Ale pravdu!“

„To víte, když se sejde pár chlapů, někdy se prostě pohádají,“ povzdechl si panoš Ota, jako by to byly běžné trable, s nimiž se musí setkávat každý den. Když ale postřehl nelibost v očích svého pána, vyrukoval konečně s tím, co se doopravdy stalo. „Ráno měl na hrad do manské služby nastoupit Smil z Tubože. Jenže se neobjevil, a to znamená, že některý z manů tu musí zůstat místo něj o den déle. Proto se ti dva pohádali, oběma služba skončila a ani jeden tu nemíní, jak prohlásili, vocasovat místo něj.“

„Proto jsem se do toho vložil,“ podotkl ctnostně Diviš.

„Služba našemu panovníkovi, navíc za výhody, které za to manové mají, není vocasování!“

„To rozhodně není,“ souhlasil se stejně ctnostným výrazem panoš Ota. „Myslí si to i vojáci z naší posádky. Na co si prý manové stěžují, protože skutečné vocasování zažívají díky svému veliteli jenom oni.“

„A dost!“ zarazil je Oldřich z Chlumu a nedokázal skrýt úsměv. Spory těch dvou mu vždycky zvedly náladu, protože věděl, že v nich není ani za mák nic zlého. Ota a Diviš byli přátelé na život a na smrt a popichování patřilo k tomu, jak spolu hovořili. Když jim to jednou Ludmila z Vartemberka vyčítala, řekl jí Diviš: „Na světě je tolik špatnosti, že je snad fajn se občas pobavit. No uznejte, urozená paní, žertovat je pořád lepší než se tvářit vážně a fňukat.“ Vzápětí musel panoš Ota vynaložit veškerý svůj um, aby Ludmile z Vartemberka vysvětlil, že tím samozřejmě nemínili ji. Oldřich z Chlumu u toho byl a pobaveně je poslouchal, a i když by to nahlas neřekl, stál na jejich straně. Byl rád, že díky podobným hovorům jeho mladinká manželka pomalu ztrácela upjatost, v které byla v jednom z burgundských klášterů vychována.

„Nesnažte se zamluvit skutečnou příčinu,“ napomenul své pomocníky. „Co je se Smilem z Tubože? Mám dojem, že jsem ho tu v posledních dnech nezahlédl.“

„Máte pravdu, on už jednu službu vynechal. Není na něj spolehnutí. To se ale domluvil se svým tchánem a ten tu zůstal místo něj,“ vykládal zdvořile Diviš. „Naposledy tu byl před týdnem.“

Oldřich z Chlumu ho trochu překvapeně přerušil: „Já myslel, že mu manželka zemřela?“

„Má už skoro tři měsíce novou. Za ženu si vzal dceru právě toho Sulka ze Sudoměře, co přišel o zub. Ten ale tvrdí, že netuší, co se Smilem je. Jednou mu vyhověl a vzal to za něj, ale pořád to prý dělat nebude,“ hlásil Diviš.

„Přesněji řečeno řekl, že mu jednou vyhověl, ale pořád tu vocasovat nehodlá,“ opravil ho panoš Ota. I když se snažil trochu křečovitě žertovat, do smíchu mu zjevně nebylo. Povzdechl si, jako by ho natahovali na skřipec, a pak truchlivě pokračoval: „K něčemu se vám musím přiznat, protože to může být důležité. Nová Smilova manželka se jmenuje Lidka. Letos na jaře, zrovna když jsme pátrali kolem Mladé Boleslavi, jsem musel přespat v jejich hradě nad Skalskem. Otec zrovna nebyl doma, jenom jeho dcera. Slovo dalo slovo, Lidka je hezká holka a mně to občas nemyslí. Byl jsem její první. Po svatební noci začal Smil hledat rytíře, který ho předběhl. Lidka mu jméno odmítla povědět, i když ji několikrát zbil.“

„Teď ale nejde o Lidku. Mezi many se šušká, že se mu asi něco stalo. Nikdo ho neviděl už nejméně pět dní, dokonce ani v hospodě v Blatečkách nebyl,“ dodal na vysvětlenou Diviš.

„Ta hádka na dolním nádvoří ve skutečnosti nebyla ani tak kvůli tomu, kdo tu bude vocasovat, to byla jen záminka,“ uvedl věci na pravou míru panoš Ota. „Po kraji se totiž rozneslo, co se stalo o Lidčině svatební noci. Její otec si vyšlápl na Přísnobora z Lobče, aby přestal urážet jeho dceru roznášením pomluv. Je to prý dívka ctnostná a zachovalá. Podle něj si tu hanebnou lež Smil z Tubože vymyslel, protože ráno po svatební noci přišel s požadavkem na vyšší věno. Prý odškodnění za urážku jeho cti. Podle Sulka mu ve skutečnosti jde jen o peníze.“

„Díky Otovu přiznání ovšem víme, že ta dívka zhřešila a manželovi své panenství odevzdat nemohla, takže Sulko ze Sudoměře pravdu neměl. Smilovi nejspíše jde opravdu o rytířskou čest,“ přerušil ho mimořádně naštvaně Oldřich z Chlumu. „Je ti jasné, milý Oto, že manželka Smila z Tubože nemůže lhát věčně. Až se její muž dozví pravdu, má právo požadovat navrácení pošlapané cti. Teoreticky by tě mohl zabít v čestném souboji. Ale s ohledem na tvou pověst bojovníka může zvolit snadnější cestu a obžalovat tě. Lidčin otec se k němu určitě přidá, aby ochránil pověst své zhanobené dcery. Lidka tě obviní, že se to stalo proti její vůli. Jinak ani slušná dívka mluvit nemůže. Výsledkem soudního slyšení bude, že ses zmocnil nevinné panny násilím. Já tě pak budu muset podle zákona odsoudit k trestu stětí hlavy za zmrhání urozené panny.“

„Bylo to dobrovolné a tvrdila mi, že už dávno panna není,“ špitl skoro neslyšně panoš Ota. Pak odhodlaně dodal: „Vím ale, že tohle dokázat nemohu. Inu, každá legrace něco stojí. Alespoň bude mít Diviš ode mě pokoj.“

„A holky v kraji i na královském dvoře taky,“ dodal stále ještě naštvaně Oldřich z Chlumu.

Zasáhl však Diviš. „Nešlo by to nějak zaonačit, můj pane? Ne že by si Ota trest nezasloužil, ale umíte si představit nářek právě těch holek a ženských, které by si měly podle vás oddychnout? Z toho všichni dočista ohluchneme!“

„Na mém hrobě postaví kapli a budou se tam chodit modlit, jako by byly všechny vdovy,“ dodal panoš Ota s náznakem sarkasmu.

„Oba ven! Diviši, zajedeš do Tubože a zjistíš, co tam vědí o Smilovi, ale nejdřív mi přivedeš ty dva křiklouny, co se pohádali, a já jim zvednu mandle za to, jak se chovali na královském hradě. Pak je pošlu domů. A ty, Oto, převezmeš za trest na hradě manskou službu místo Smila.“

„Je mi líto, co jsem asi způsobil,“ přiznal se panoš Ota a vyběhl z jizby ven. Sotva za ním zapadly dveře, řekl Oldřich z Chlumu Divišovi: „Vypadáš zoufale, jako by tě s mečem v ruce porazilo nemluvně. Nemusíš se o svého přítele bát, protože by o hlavu v případě žaloby nepřišel. Podle zemského práva by se to stalo jen tehdy, pokud by muž zmrhané panny vznesl žalobu hned ráno po svatební noci, nebo ještě raději během ní před přáteli, kteří se na svatbu sjeli a mohli by jeho stížnost ohledáním nevěsty na místě potvrdit. Jenže dodatečně nikdo nedokáže, zda byla či nebyla panna. Otovi to ale neříkej, ať se trápí, zaslouží si to.“

„To je nadělení,“ postěžoval si panoš Ota. Na Diviše čekal před královským palácem. Už mu ovšem stihl osedlat na dolním nádvoří koně, jako by byl obyčejný podomek. Když postřehl údiv svého přítele, s hranou pokorou začal vysvětlovat: „Teď jsem obyčejný man, a tak sloužím vám, pánům.“

„Běž do háje! Přestaň si konečně dělat ze všeho legraci a raději přemýšlej.“

„To jsem měl asi předtím,“ přiznal se sebekriticky panoš Ota. „Víš, co by mě mohlo zachránit? Pokud by se ukázalo, že Smil z Tubože je mrtvý. Kde není žalobce, není ani soudce.“

„Nerouhej se!“ napomenul ho Diviš. Jako každý voják byl pověrčivý a existovaly určité hranice, kde končila legrace. A koneckonců i přátelství. Na okamžik se zamyslel, pak se úkosem podíval na svého druha a zabručel:

„Přísnobor z Lobče řekl jednu zajímavou věc. Prý by se vůbec nedivil, kdyby Smil z Tubože zabil smilníka, který ho předběhl. Ale mohlo by to být prý i obráceně. Co když ten smilník zabil jeho, aby si chránil vlastní kůži? Nemáš s jeho zmizením nic společného?“

„Já ti snad nakopu zadek. To mne po těch letech znáš tak málo? Jasně, chtěl bych, aby ten surovec dal Lidce pokoj. Vydělal bych na tom i já, ale v životě to chodí jinak. Pokud nedopatřením vyjde na světlo boží, že jsem svedl nějakou holku a jejímu otci, milenci, snoubenci nebo manželovi se to nelíbí, nabídnu mu vždycky čestný rytířský souboj. Jen zřídka k němu ovšem dojde. Kam by se náš svět dostal, kdyby rytíři nasazovali krk kvůli takové banalitě, jako je ženská nevěra? Kolik statečných mužů by úplně zbytečně a hloupě zahynulo. Většinou si to mezi sebou prostě vyříkáme, já odpřisáhnu, že se té holky už ani nedotknu, pak se na můj účet opijeme a život jde dál. Se Smilem z Tubože bych to udělal stejně, jenže jsem netušil, co si přeje Lidka. Víš, ona se mnou od té noci na jaře nemluví, protože asi doufala, že z toho bude víc. Jenže já se ženit nehodlám.“

„S Lidkou si promluvím a řeknu jí, jak moc toho lituješ a že uděláš všechno, aby se to dalo do pořádku.“

„Ať tě to ani nenapadne! Nepotřebuju, aby za mě orodoval někdo s tak křivou hubou, jako máš ty, drahý příteli. Pokud by se totiž Smilovi z Tubože opravdu něco stalo, jak si tvá slova vyloží? Že ji chci a já ji budu muset znovu nekompromisně odmítnout, jinak mi zůstane na krku. Víš ty, jak těžce nese podobné zklamání taková mladá a naivní dívka?“

„Manželství přece není nic špatného. I já se oženil.“

„Marta je skvělá, to ano, ale být tebou, nechlubil bych se tím, protože… Ale, nechme toho,“ uťal rozhovor panoš Ota a bez rozloučení ho opustil. Rychlým krokem se vydal k fortně, kterou se procházelo štítovou hradbou vedle velké věže na kluzké kamenné schody, které vedly dolů na dolní nádvoří. Manský palác byl těsně před dokončením a všude vládl nepořádek.

Diviš svého přítele Otu ustaraně sledoval a nevěděl, co s tím. Snad ještě nikdy ho neviděl tak rozmrzelého, ale bylo v tom víc. Připomínal mu zvíře, které lovec zažene do kouta, jen s tím rozdílem, že zvíře se brání. Panoš Ota měl asi výčitky svědomí, a pokud by ho někdo pro jeho hříchy udeřil do tváře, v duchu evangelia by mu nejspíše nastavil i tu druhou. Jenže tak se rytíř chovat nesměl.

Jak tak Diviš přemýšlel, zapomněl na příkaz svého pána, sešel na dolní nádvoří, nasedl na koně a zamířil k hradní bráně. Že měl k Oldřichovi z Chlumu dovést many, kteří se před chvílí porvali, si vzpomněl, až když sjel z kopce a dostal se mezi skalky pod Židovským vrchem. Pokud byl Diviš někdy příliš horlivý, často svou ochotou pátrání jen zkomplikoval. Tentokrát ho ovšem zkomplikoval svou zapomnětlivostí.

Když se Přísnobor z Lobče a Sulko ze Sudoměře od panoše Oty dozvěděli, že od nich přebírá manskou službu, ihned z Bezdězu zmizeli. Dobře věděli, co provedli a byli rádi, že se nemusí s Oldřichem z Chlumu setkat. Dohodli se, že se na znamení usmíření spolu napijí.

2. KAPITOLA 

Hašek z Kluk byl rytíř asi tak ve věku panoše Oty. Mezi many byl nejmladší, protože malý skalní hrádek u Kluku a manství zdědil teprve před dvěma lety, kdy dosáhl plnoletosti a jeho poručník mu majetek předal. Svou službu a vůbec celý život bral nesmírně vážně, proto si z něj starší rytíři občas utahovali, ale jemu to bylo jedno. Měl takovou povahu. V dobrém si z něj někdy utahoval i panoš Ota, ale jen proto, aby ho, jak tvrdil, zasvětil do radostí rytířského života. Když tohle jednou řekl před Oldřichem z Chlumu, ten obrátil oči v sloup a s hraným úlekem dodal: „Ty? Jen to ne!“ Hašek z Kluk velel strážnici u poslední páté brány.

Chránila ji válcovitá věž, kterou kameníci dokončili v zimě a ještě nedostala jméno. Mezi posádkou se jí však říkalo Čertova věž, protože mistr kamenické hutě se jmenoval Treffel, ale jeho tovaryši mu říkali Teufel, tedy Čert. Strážnici u brány se proto začalo říkat Předpeklí.

Když se to dozvěděl pověrčivý Diviš, který nechtěl mít s mocnostmi pekla a vůbec se všemi myslitelnými démony nic společného, nechal nastoupit hradní posádku a oznámil, že osobně nakope zadek každému, pokud budou tohle jméno používat. Tím tomu jménu zajistil popularitu, a věži tak začali říkat i ti, kteří tohle přízvisko ještě neznali. Nakonec tak začal věži říkat i Oldřich z Chlumu, aby trochu pozlobil svou zbožnou manželku Ludmilu z Vartemberka.

„Stalo se něco?“ zeptal se překvapeně Hašek z Kluk, když se ve dveřích strážnice objevil panoš Ota v plášti s erbem českého krále. V ruce nesl džbánek piva a uzlík s polovinou bochníku chleba. To byl denní příděl, který dostávali manové ke službě na Bezdězu.

„Jdu tě vystřídat,“ oznámil vesele a posadil se na lavici u stolu. „Můžeš si jít lehnout.“

„Jak vystřídat? Jsi tu za trest?“

„Smil z Tubože nenastoupil do služby, a tak jsem to vzal za něj,“ krčil rameny, jako by byl ten největší dobrák pod sluncem. „Pokud ale nemáš zrovna co dělat, to pivo můžeme vypít spolu.“

„Co bych tu asi tak mohl dělat? Leda pomáhat zedníkům nebo uklidit v naší jizbě. To bys nevěřil, jaká čuňata někteří manové jsou. To by si doma rozhodně nedovolili.“

„Protože mají manželky. Kdy se budeš ženit ty?“

„A ty?“ zasmál se trochu křečovitě Hašek z Kluk. Tohle téma mu bylo zjevně proti srsti.

Panoš Ota se na něj překvapeně zadíval. Znali se léta a několikrát spolu dokonce svedli zápas o přízeň některé z urozených dívek. Hašek z Kluk byl jediný urozený mládenec v kraji, který dokázal Otu v téhle disciplíně dvakrát porazit. Přešel proto jeho vyhýbavou odpověď a podal mu džbánek, aby si připili.

„Cos provedl, že ti pán svěřil obyčejnou manskou službu?“ nedovolil odvést řeč Hašek z Kluk. Otřel si rty a spokojeně mlaskl. Pivo bylo výtečné a rychle se mu vrátila dobrá nálada.

„Ale to víš, lidí je málo,“ povzdechl si panoš Ota.

„A pak, můj pán věří, že se mezi many něco dozvím. Kdo jiný by měl vědět, proč se Smil z Tubože Bezdězu vyhýbá?“

„Tak to jsi natrefil na toho pravého. Tenhle chlap mne ani za mák nezajímá.“

„To ti nevěřím. Z Tubože do hospody v Blatečkách je to deset minut pěšky. A z tvého hradu v Kluku dvacet.“

„Jenže můj hrad leží na opačné straně než Tubož a dělí nás strmé skály. Se Smilem se potkávám zřídka.“

„Ale do Blateček snad chodíš? Když ne kvůli pivu, tak určitě kvůli té pihovaté sklepnici. Na jaře jsi mi Freju přebral.“

„To už je dávno. V Blatečkách jsem nebyl dobré tři měsíce. O Smilovi nic nevím, stačí?“

„Co se rozčiluješ?“

„Promiň, ale tvá společnost mi dneska nějak vadí. Půjdu raději uklidit jizbu,“ opáčil nakvašeně Hašek z Kluk a vstal. „Neboj se, vystřídám tě včas. Měj se!“

Panoš Ota ho trochu překvapeně sledoval. Takhle zakyslého ho neznal a změna nálady musela mít pádný důvod. Jenže ten byl zřejmý. Jeho přítel se naštval ve chvíli, kdy začali mluvit o Smilovi z Tubože. Pokud se nenajde a začne vyšetřování, musí tuhle věc vzít do úvahy.

Nejprve snědl krajíc chleba. Divišova žena mu do uzlíku podstrčila hrudku másla zabalenou v lopuchovém listu, a proto si na chlebu opravdu pochutnal. Chléb byl čerstvý a voněl kváskem a žitem a máslo bylo slané tak akorát. Smetl do dlaně drobky, vstal a vyšel ven k bráně.

V průjezdu stál na stráži Křivonoska, jeden ze starších mužů hradní posádky. Přivedl ho Diviš, protože spolu sloužili v královském vojsku. Byl odvážný a spolehlivý, ale to bylo vše. Oč jistější měl ruku s mečem, o to horší bylo spolehnout se na jeho rozum. Nebyl hloupý, to ne, ale nikdy ho nic nenapadlo.

Diviš o něm vyprávěl, že jednou drželi noční stráž a ve tmě se objevily postavy. Křivonoska zabručel: „Asi to budou nepřátelé!“ Diviš okamžitě reagoval a šeptem rozkázal: „Snad abychom tasili meče, ne?“ Jeho druh dobromyslně souhlasil: „To je dobrý nápad.“ Teprve pak se na ně vrhl. Křivonoska tvrdil, že to není pravda a Diviš si to jako obvykle přikrášlil, ale věřit se tomu dalo. Proto také zůstal obyčejným vojákem. Nicméně panoš Ota si řekl, že ho zkusí vyslechnout. Jen se musí obrnit trpělivostí.

„Poslyš, sloužíváš obvykle u téhle brány?“

„Kde jinde? Tohle je jedno z nejdůležitějších míst na celém Bezdězu,“ vykládal Křivonoska pyšně. „Proto mne velitel Diviš posílá právě sem.“

„Ve strážnici sedávají manové, protože kontrolují, kdo přichází nebo odchází. Je to opravdu důležité místo,“ pokyvoval chápavě hlavou. „Určitě pár těch vladyků znáš.“

„Znám všechny! V noci, když se brána zavře a není moc co dělat, často si povídáme nebo i něco popijeme, pokud je co. Všichni vědí, že nejsem jen tak někdo. Já už toho prožil a hodně pamatuju.“

„Diviš mi vyprávěl o tvé odvaze,“ lichotil mu panoš Ota. Podle spokojeného výrazu pochopil, že udeřil na správnou strunu. Nebylo tedy třeba opatrně našlapovat a věcně pokračoval: „I pan Oldřich z Chlumu si myslí, že je v tobě víc než v ostatních vojácích. Řekl, že jen ty mi můžeš poradit. O čem sis v poslední době povídal se Smilem z Tubože?“

Křivonosku nenapadlo se zajímat, proč to chce panoš Ota vědět. Nikdy sice nebyl bystrý, ale paměť měl výtečnou. Na okamžik se zamyslel a pak začal vzpomínat:

„Naposledy, to bylo minulý týden, přinesl velký džbán piva. Řekl, že se potřebuje opít, ale trochu nabídl i mně. Nejdřív mlčel a já nejsem zvyklý se vyptávat. Hlídal jsem bránu a on zalezl do strážnice. Teprve když už toho hodně vypil, vyšel zase ven, aby ze sebe vypustil na zem to pivo, které bylo v něm. Opřel se o zeď, zrovna tam, co stojíte vy, a začal, že prý viděl anděla smrti.“

„Koho že viděl?“ vyhrkl překvapeně panoš Ota a nedůvěřivě si strážného měřil. Andělé přece zvěstovali víru, naději a přinášeli dobro. Nikdy neslyšel, že by oznamovali křesťanům smrt a utrpení. K tomu měl Bůh jiné nástroje.

„Tak to řekl, anděla smrti,“ stál si na svém Křivonoska. To byla jeho další nectnost. Ať mu člověk řekl cokoli, nepřemýšlel, zda je to pravda nebo není. Proto nebylo těžké ho nachytat a býval terčem žertů zbylých členů hradní posádky. Naposledy, když mu namluvili, že velitel Diviš odchází na odpočinek a jeho si vybral za svého nástupce. Ať za ním zajde a domluví podrobnosti.

„No dobře, něco tedy Smil viděl,“ připustil panoš Ota.

„Řekl ti, jak anděl smrti vypadal? A kde ho vůbec potkal?“

„Vy jste taky donesl na strážnici džbánek, že? Není sice velký, ale přece jen se mluví líp, když člověk nemá vyschlé hrdlo,“ upozornil Křivonoska zdvořile.

„Máš pravdu, úplně jsem na něj zapomněl. To by nebylo vůči tobě spravedlivé,“ souhlasil panoš Ota. Stejně neměl na pivo chuť, spíše ho zajímalo, o čem strážný plácá. Musel z něj dostat co nejvíce.

Když se vrátil, Křivonoska se nejprve rozvážně napil, zdvořile, jen pár loků. Pak si otřel rty a nadhodil: „Tak o čem jsme to mluvili? Jo, o tom andělu smrti. Smil z Tubože se zrovna vracel z šenku v Blatečkách domů. Byla už tma, ale jasno, protože měsíc stál v úplňku. Říkal, že nerad chodívá z šenku obvyklou cestou podél lesa, protože je tam mokřina. Má svou vlastní cestu Ptačí roklí, je to prý skoro stejně daleko a provětrá si hlavu. Na konci toho údolí je vysoká skála a vedle ní nižší, celkem plochá. Té vyšší se říká Palice a té nižší Paličák. Mýlka je nemožná, s jinými skálami se to místo splést nedá. Právě tam toho anděla smrti uviděl.“

„To se potkali na cestě?“

„To ne, prý se nad ním vznášel, ale neměl křídla. Hlava tomu andělovi zářila jako slunce, ale byl tmavý a průhledný,“ vzpomínal Křivonoska na to, co mu Smil z Tubože vyprávěl. Přece jen, byl to už týden. „Jo, a byla prý nesmírně krásná.“

„Byla?“

„Ten anděl byl žena. Se vším všudy. Měla zlaté vlasy a byla nahá.“

„Hele, kolik měl tehdy Smil vypito? Šel z hospody, a kdo ví, co vůbec viděl.“

„Pane Oto, když se chlap dokáže postavit a jít, tak opilý není, to dá rozum. Znáte Ptačí rokli? Skrze ni nevede žádná rozumná cesta, jen kamenitá stezička, a to ještě ne všude. Po vichřici tam spadalo několik stromů a spousta listí, které klouže. Pokud tudy dokázal projít, nemohl být opilý tak, aby si to vymyslel. Ale ještě jsem neskončil. Anděl smrti zahrozil rukou a pak se ho pokusil zabít. Vrhl po něm kámen, ale ten ho zasáhl jen do ramene. Potom to zjevení zmizelo.“

„Opravdu, anděl v ženském těle,“ ušklíbl se panoš Ota. Tohle nevypadalo na démona, ale spíše na nějakou holku z vesnice, kterou zneuctil, a ona se mu chtěla pomstít. Poddaní věděli, kudy se z hospody vracívá domů, stačilo si jen počkat. Byl úplněk a ten mohl vytvořit iluzi, že kolem postavy září světlo. Jenže pár drobností bylo zvláštních. Proč byla ta holka nahá? A jak by to udělala, aby se mu vznášela nad hlavou? Navíc, co by měla z toho hodit po něm kámen a zmizet?

„Mohu se ještě napít? Ve džbánku toho už moc nezbývá,“ zeptal se Křivonoska zdvořile.

„Klidně to dopij. Prozradil ti Smil z Tubože ještě něco? Myslím, co se týká toho anděla.“

„Ráno se tam vrátil, ale nenašel vůbec nic. Jen ten kámen. Teda, on to vlastně obyčejný kámen nebyl, ale z pískovce vytesaná dívčí hlava. Prý ji odnesl domů. Když tohle říkal, byl ale už dost opilý a sprostě klel, že tohle si líbit nenechá. Pak se vrátil na strážnici a tam usnul.“

„Všechno?“

„Jo, všechno. Vlastně ne, ještě mi řekl, že už asi ví, který panchart mu vlezl do jeho zahrady a obral ho o ovoce. Do jaké, to mi ale neprozradil.“

„No jo, ovoce si člověk musí hlídat. Zvláště když je pěkné a šťavnaté,“ zabručel panoš Ota, jemuž samozřejmě došlo, o čem opilý Smil z Tubože mluvil. Až do téhle chvíle ho nenapadlo, že by se o něm mohl dozvědět. Pravda ale byla, že panoš Ota před týdnem na Bezdězu nebyl, takže si to spolu z očí do očí vyříkat nemohli.

I když to byla další okolnost, která by mu mohla přitížit, pokud někdo Smila z Tubože zamordoval, věděl, že musí o všem Oldřichovi z Chlumu povědět. Radost z toho neměl ani za mák. Jenže za každou chybu se v životě platilo. Když vstupoval do služeb svého pána, přísahal na svou rytířskou čest, že mu nikdy nebude lhát. Zatracený život!

Ze svého úkolu nebyl Diviš ani trochu nadšený. Pokud by to bylo na něm, raději by převzal službu chybějícího mana a za tou ženskou poslal panoše Otu. Takhle se vždycky o své úkoly dělili. Vojenské záležitosti byly jeho a ty dvorské Otovy. Jenže chápal, že tentokrát by to nebyl nejlepší nápad.

Z hradu sjel dolů, překřížil kupeckou cestu z Lipé do Mladé Boleslavi a mezi skalami pod Ochranným hřebenem pokračoval nejkratším směrem na Žďár. Podzim už pokročil a počasí bylo nevyzpytatelné, nebe se zatáhlo a začalo drobně mrholit. I když byl ve Žďáru slušný zájezdní hostinec, rozhodl se, že nebude ztrácet čas. Obával se totiž, že k večeru přijde průtrž mračen. V tuhle roční dobu by to nebylo nic neobvyklého. Navíc ho bolela jizva na levém rameni, a to bylo neklamné znamení, že bude pršet.

Koně měl dobrého a nemusel ho ani příliš vést, stačilo jen dávat pozor. Povolil mu otěže a uvažoval o svém úkolu. Many znal všechny dobře. On sám velel celému hradu a jim svěřoval dílčí dohled na dvě nejdůležitější místa fortifikace. Prvním místem byla vstupní brána do vlastního hradu a druhým velká věž, která oddělovala dolní nádvoří s manským palácem a hospodářskými budovami od horního, kde stál královský palác a purkrabství. Z vrcholu velké věže se neustále sledovalo, co se v okolí děje.

Každý man sloužil na Bezdězu zhruba dva nebo tři dny v měsíci a kromě toho měl na starosti dohled na bezpečnost v okolí svého dvorce. Proto musel živit jednoho nebo dva pacholky, kteří se vyznali nejen v zemědělství, ale uměli také zacházet s kopím a tesákem. Za to měl man výsady svobodného muže, i když většina z nich nepocházela z urozeného rodu. Někteří však nosili titul rytířů, ale jiní jen vladyků. Man měl příjmy z vesnice, kterou spravoval, a také podíl z mýta, pokud kolem jeho dvorce vedla kupecká cesta.

Někteří tu žili už od časů krále Václava a několika z nich se podařilo získat celkem slušný majetek. Proto mezi nimi existovaly velké rozdíly. Pár manů vlastnilo dvorce, které vypadaly jako lepší vesnické statky, jiní si postavili tvrze či dokonce slušně opevněné hrádky.

Smil z Tubože patřil spíše k chudším manům. Jeho dvorec ležel v srdci lesnatého kraje mezi Houskou a Dubou, v němž bylo více skal než poddaných a zvěře dohromady. Živobytí tu nestálo za nic a lidé tu byli nerudní, nedůvěřiví a k úřadům i církvi nepřátelští. Jako by si říkali, když už jsou chudobní, ať jim všichni dají pokoj. Diviš měl Smila z Tubože celkem rád, protože příliš nemluvil a pro drsné slovo nešel nikdy daleko, v tom se od svých poddaných vůbec nelišil. Meč však ovládal výtečně a uměl velet. To všechno byly vlastnosti, které dělaly podle Diviše z mužů chlapy hodné úcty. Smil z Tubože měl rád pivo, což rovněž schvaloval, protože voják, který neuměl pít, nebyl voják. Měl ovšem také rád ženské, což Diviš za velký klad nepovažoval, protože v boji to žádný význam nemělo, ale chápal, že to tak nějak patří k věci. Pro jistotu se zastavil na Housce, když už musel projet kolem, aby se podíval, jak pokračují práce na stavbě nového královského hradu. I když nebylo nejlepší počasí, kameníci byli ještě na lešení, protože právě dokončovali druhé patro paláce. Na nic se nevyptával, aby neztrácel čas, jen stavbu zkontroloval pohledem. Pak obrátil koně a vracel se dolů k cestě. Od hradu se nikam jinam pokračovat nedalo. Stál na ostrohu, který ze tří stran končil strmými srázy. Jediná rozumná cesta vedla po svahu zpátky do vesnice. Od kapličky svaté Ludmily to bylo Černým dolem do Tubože na koni ani ne deset minut pohodlné jízdy.

Černý důl končil podmáčenými nivami kolem Pšovky, na které stál mlýn. Bylo to zanedbané stavení s jedním kolem, které pracovalo jen dva nebo tři měsíce v roce, protože víc obilí tu hospodáři nikdy nevypěstovali. Přes podmáčenou louku vedla cesta po proutěných hatích a dál pokračovala do mírného svahu, na němž stál dvorec s plotem vyplétaným z vrbového proutí. Dřevěná vrata byla otevřená a uvnitř se pohybovalo několik čeledínů a děveček. Na mlatě ve stodole se zrovna mlátilo žito. Za dvorcem byly vidět střechy asi sedmi či osmi usedlostí. To byla celá Tubož. I tam podle pravidelného klapání cepů vesničané pracovali.

Když vjel do dvora a seskočil z koně, přispěchala k němu ze stodoly štíhlá dívka. Dlouhé vlasy barvy zralé slámy měla spletené do dvou copů a ty si stočila na temeno hlavy do drdolu. Přes něj si ledabyle převázala lněný šátek. I šaty byly z režného nebarveného plátna prostého košilového střihu. V pasu je měla převázané červenou stuhou a byla bosá. V ruce držela cep a velkýma zvědavýma očima si ho měřila.

„Hledám tvou paní,“ řekl Diviš a pokusil se povzbudivě usmát, což šlo s ohledem na jizvu dost obtížně.

„Myslíš paní Lidku, teď už z Tubože? Tak to jsem já. Znám tě, jsi přítel toho…,“ na okamžik zaváhala a pak podstatně chladněji pokračovala: „… panoše Oty a sloužíš na Bezdězu. Hledáš mého manžela?“

„Hledám. Nenastoupil do služby. Kdy jsi ho viděla naposledy?“

„Před týdnem.“

„Kam odjel?“

„Nevím.“

„A není ti divné, že je tak dlouho pryč a nedal o sobě vědět?“

„Celý můj život je divný,“ opáčila, jako by žalovala. Pak se ale pokusila usmát a dodala: „Jsem ale špatná hostitelka, že tě nechám stát na dvoře. Matěji, postarej se o jeho koně. A ty, pane Diviši, pojď do domu. Za chvíli bude večeře. Než s ní budu hotová, můžeme spolu vypít trochu medoviny. Máme vlastní a je dobrá. Medovina je jako život, sladká i hořká současně.“

Překvapeně ji poslouchal a musel uznat, že má jiskru, což ovšem neomlouvalo hanebnost panoše Oty. Zaváhal, protože by se do tmy určitě stihl vrátit na Bezděz, ale řekl si, že nemá cenu pospíchat. Ostatně, určitě nebude od věci se tu zítra porozhlédnout a vyptat se lidí ve vesnici. Navíc spadly první kapky deště.

3. KAPITOLA 

Když se Oldřich z Chlumu Přísnobora z Lobče a Sulka ze Sudoměře nedočkal, došlo mu, že na jeho příkaz Diviš zapomněl. Vylučoval totiž, že by si manové troufli neposlechnout. Zvláště u Sulka to považoval za vyloučené, protože to byl rozvážný a chytrý muž. Proto si ho občas brával jako doprovod, pokud měl jednání v Mladé Boleslavi. Měl ho s sebou i tehdy, když došlo k té věci mezi panošem Otou a jeho dcerou Lidkou.

Vstal a zamířil ven z purkrabství. Chtěl se ujistit, zda ti dva manové jsou opravdu pryč, a kromě toho si chtěl mezi čtyřma očima promluvit s Otou. Měl ho rád a za ta léta, co se znali, ho považoval tak trochu za svého syna. Syna zlobivého, který často působil potíže, ale současně syna, který svého otce obdivoval a pomáhal mu do roztrhání těla. Svět nebyl tak jednoduchý, aby se vtěsnal do několika příkazů desatera.

Strážný před vchodem do purkrabského paláce žertoval s děvečkou. Přišla pro vodu k cisterně vykopané do skály, a dokonce jí pomáhal vytáhnout provaz s vědrem. Ten potvrdil, že Diviše zahlédl u fortny vedle velké věže a ani jeden z manů kolem něj neprošel. Oldřich z Chlumu tedy pokračoval na dolní nádvoří. Blížil se večer a kameníci uklízeli nepořádek kolem lešení, dnešní dílo měli za sebou. Manský palác utěšeně rostl. Pokud půjde vše hladce, do zimy by mohl být pod střechou. Chvíli si stavbu spokojeně prohlížel a pak zamířil k Čertově věži.

Sotva ho Křivonoska zahlédl, popoběhl ke dveřím strážnice a nenápadně do nich dvakrát kopl. Tedy nenápadně tak, že by to nepřehlédl ani slepý a hluchý. To strážní dělávali, aby upozornili mana ve strážnici, že se blíží zástupce českého krále. Dveře se okamžitě rozlétly a z nich vyšel panoš Ota. Zdvořile se svému pánovi uklonil a pak poodstoupil, aby mohl vejít.

„To vyřídíme venku,“ odmítl to Oldřich z Chlumu.

„Pojď, projdeme se po nádvoří. Od sezení tě určitě už bolí nohy. A mě vlastně taky.“

„Někde jsem četl, že slovutný Aristoteles zřídil školu, které se říkalo peripatetická, protože se výuka konala při procházce mezi stromy. Netušil jsem ale, že existuje i peripatetické pokárání,“ opáčil panoš Ota a navzdory tomu, že se snažil žertovat, byl zjevně rozmrzelý a zaražený. A rozhodně to nebylo tím, že musí sloužit u brány.

Oldřich z Chlumu pochopil, že tentokrát je asi zbytečné říkat obvyklé fráze o tom, co je hřích a že by měl být jeho pomocník ve vztahu k ženám opatrnější, protože Otu pochybení mrzelo. A to bylo mnohem lepší než všechna moudrá naučení, která by mu mohl dát. Proto začal o něčem jiném: „Máš nějakou představu, proč se Smil z Tubože nedostavil do služby?“

„Třeba za to může anděl smrti,“ opáčil panoš Ota a bylo zjevné, že si oddechl. Pak rychle pověděl, co se od Křivonosky dozvěděl. Oldřich z Chlumu se k jeho překvapení netvářil nedůvěřivě, ale byl soustředěný a vážný. To znamenalo, že zpráva o záhadném zjevení nemusí být omyl či zmatená pověra.

„Jsem o pár let starší než ty, milý Oto, a tak také více pamatuji,“ řekl, když jeho pomocník skončil. „O andělovi smrti jsem už slyšel. Je to dávno, dobrých patnáct let. To jsem ještě nebyl správcem kraje, ale pouhým písařem ve svatovítské kapitule. Tehdy mýma rukama prošla listina mělnického děkana, v níž si stěžoval na kacíře, kteří páchají ohavnosti v opuštěných skalních bludištích u Mšena a Dubé. Protože kapitula měla poblíž Mělníka své statky, poslal mne probošt, abych celou věc vyšetřil. Tehdy jsem se poprvé dostal do tohoto kraje. Nějací kacíři tu žili, ale já se nikdy nechoval jako inkvizitor a v té věci jsem nepodnikl nic. Ovšem doslechl jsem se právě o tom zmíněném andělovi smrti. Prý se zjevoval hříšníkům, kteří později zemřeli. Pak byl několik let klid, než se věc s kacíři začala prošetřovat znovu.“

„Takže vy soudíte, můj pane, že Smil z Tubože je po smrti?“ zeptal se panoš Ota a v duchu si říkal, že on by pro něj rozhodně netruchlil.

„Nepodsouvej mi neověřené závěry. Řekl jsem, že vyprávění o černém andělovi považuji za pověst. To, co vyprávěl Křivonoska, neznamená přece, že by byl náš man mrtvý. I když jeho zmizení podivné je, to připouštím. Spíše si kladu dvě otázky. Kdo o té dávné pověsti mohl vědět? Co jsem na Bezdězu, nikdo ji tu nezmínil. A ta druhá je, kdo a proč to zjevení na Smila z Tubože nastražil. Je to chlap hříšná, to ano, ale míra jeho hříchů není větší než většiny ostatních manů. Ba dokonce bych řekl, že mnozí z nich jsou mnohem větší hříšníci. Třeba zrovna Přísnobor z Lobče.“

„Nebo Michal z Myšlína,“ upozornil panoš Ota. Nesnášel vladyku, který vlastnil tvrz na dohled Doks, protože byl, jak ho pojmenovala Ludmila z Vartemberka, špinavý vandrák, který své povinnosti plnil velice neochotně, neuměl se oblékat, neustále klel a ještě si při řeči odplivoval na zem.

Tuhle poznámku Oldřich z Chlumu přešel, a protože si dlaní uhlazoval pěstěné vousy na bradě, bylo zřejmé, že je soustředěný na své myšlenky. Polohlasně uvažoval:

„Pokud však má Smil z Tubože na svědomí něco, o čem se obecně neví, pak by to motiv mohl být. Ale vracím se na začátek. Proč tak komplikovaně? Pokud by ho chtěl někdo zabít, pak by ho tu noc, kdy se vracel z Blateček, na opuštěném místě ve skalách prostě zamordoval. Žádní svědci, tečka, konec. Ta věc mne zajímá. Ráno se spolu vydáme za Divišem do Tubože.“

Po nádvoří se prohnal silný poryv větru a vzápětí se spustil liják. I když to měli do strážnice jen pár kroků, doběhli tam celí zmáčení. Oldřich z Chlumu si znovu uvědomil, jak moc podzim nesnáší.

Byla už tma a z nebe se valily proudy vody, když k manskému dvorci v Tuboži dorazil Přísnobor z Lobče. Vrata byla samozřejmě zavřená, a tak se u nich zastavil a začal křičet, aby čeleď pohnula zadkem a otevřela mu. Jenže k jeho údivu vrata neotevřel čeledín, ale velitel bezdězské posádky Diviš. Měl na sobě plášť, kapuci přes hlavu a v ruce držel meč.

„Co tu děláš?“ vyjel na něj lobečský man zlostně. Byl promočený a měl mizernou náladu.

„To bych se měl zeptat spíše já tebe,“ ušklíbl se Diviš. „Z Bezdězu jsi odjel podezřele rychle a teď se snažíš vlámat do dvorce ženy, která je sama, protože se jí ztratil manžel. Třeba se ti hodí, že tu není.“

„Zatraceně, Diviši, tohle si nenechám líbit!“

„Jsem tu jménem českého krále, takže pokud mne napadneš, je to hrdelní zločin. To říkám ne proto, že bych se tě bál. I kdybych měl meč v levé ruce, srovnal bych tě. O co ti jde?“

„Až se někdy potkáme a ty tam nebudeš úředně, doufám, že mi ukážeš, jestli to s mečem umíš stejně dobře jako žvanit!“ opáčil kysele Přísnobor z Lobče, ale zjevně se už trochu uklidnil. Seskočil z koně, otěže hodil čeledínovi, který hádku s otevřenou hubou sledoval. „Půjdeme do domu, ne?“

„Naposledy opakuji svou otázku! Co tu hledáš?“

„Nemáš právo mě vyslýchat.“

„Vidíš, to mě nenapadlo,“ povzdechl si zkroušeně Diviš. Vzápětí ale přiskočil k Přísnoborovi, jednou rukou ho popadl za krk a druhou vytáhl meč z jeho pochvy. Když se po něm lobečský man ohnal, srazil ho pěstí k zemi. Přitom zafuněl: „Buď rád, že s tebou jednám skoro po dobrém. Jsi jen man, tak si nevyskakuj, jako bys byl velmož!“

„Co se děje?“ ozvala se paní Lidka od dveří roubeného domu, kterému se tu honosně říkalo vladycký palác.

„Máme návštěvu,“ oznámil Diviš a hrotem meče popohnal lobečského mana k obydlí. Přísnobor trochu zkrotl. Byl celý promočený, a proto mu paní domu donesla manželovu suchou košili a suknici. Převlékl se a za chvíli všichni tři zasedli kolem stolu. Paní Lidka donesla džbánek medoviny a kus sýra.