Linda Castillo 

Zpřetrhaná pouta 

Originální název: Outsider 

Vydáno u Minotaur Books, New York, 2020 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2020 by Linda Castillo 

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group. 

All rights reserved. 

Translation © Lenka Faltejsková, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0519-5 (epub)  

ISBN 978-80-279-0520-1 (mobi)

POZNÁMKA AUTORKY 

Při popisu práce některých policejních složek jsem v románu použila literární nadsázku. Policejní oddělení v Columbusu je prvotřídní instituce, spravovaná oddanými profesionály, kteří svou práci vykonávají na výbornou. Děj jsem zosnovala tak, aby odpovídal příběhu. Záporné počínání všech postav je smyšlené a případná pochybení v popisovaných postupech padají čistě na mou hlavu. 

S každou knihou se o kultuře amišů dozvídám něco nového – o jejich tradicích, náboženství, dějinách anabaptistů i o těžkostech, jimž musejí čelit.

Má úcta a obdiv k nim s každým románem vzrůstají.

Tento chci věnovat vám – všem amišům, kteří si na mě udělali čas, rozmlouvali se mnou, obědvali se mnou a pozvali mě do svého domova.

Děkuju, že jste mi pomohli lépe pochopit vaše způsoby, umožnili mi rozšířit si obzory a lépe pochopit, jak žijete.

PODĚKOVÁNÍ 

Zpřetrhaná pouta jsou dvanáctou knihou ze série amišských detektivních příběhů s Kate Burkholderovou. Ráda bych řekla, že po tolika románech už jsem v tom, co dělám, vážně dobrá, jenže celý ten proces není o nic jednodušší. Mám neuvěřitelné štěstí, že mě podporuje tolik oddaných lidí. Srdečné díky dlužím svému nesmírně nadanému a bystrému redaktorovi Charlesi Spicerovi. Jsi nejlepší, Charlie, a vynáším tě do nebes. Ráda bych také poděkovala své skvělé literární agentce Nancy Yostové, u níž vždycky najdu dobrou radu a pomoc. Díky tobě se usmívám (a to i ve chvílích, kdy bych neměla). Pokud jde o tento konkrétní román, chci poděkovat také Jennifer Enderlinové za důmyslné nápady, víru v příběh a postavy – a ve mě. Obrovský dík patří Sarah Melnykové, která se mi stará o propagaci. Jsi nejlepší ze všech, Sarah! Můžu se na tebe kdykoli obrátit a pokaždé jsi připravená na nové dobrodružství. Díky tobě je to vždycky zábavná jízda. Zdravím! Chtěla bych poděkovat i zbytku vydavatelské rodiny v Minotaur Books: Sally Richardsonové, Andrewu Martinovi, Kerry Nordlingové, Paulu Hochmanovi, Allison Zieglerové, Kelley Raglandové, Sarah Grillové, Davidu Rotsteinovi, Martě Fickeové, Martinu Quinnovi, Josephu Brosnanovi a Lise Davisové. Mám vážně štěstí, že při mně tak neochvějně stojíte.

PROLOG 

Věděla, že si pro ni přijdou. A nepochybovala o tom, že až k tomu dojde, bude to surové, rychlé a stane se to uprostřed noci. Přes veškerý výcvik a duševní i fyzické přípravy taky věděla, že připravená stejně nebude.

Nebyla si jistá, co ji probudilo. Nějaký sotva slyšitelný zvuk venku přede dveřmi. Šoupnutí boty o betonový schod. Cvaknutí tiše zavíraných dveří od auta. Křupnutí sněhu pod koženou podrážkou. Nebo ta změna možná visela ve vzduchu, podobně jako energie statického výboje těsně předtím, než udeří blesk.

Se všemi smysly nastraženými vylezla z postele. Vklouzla do bot těsně předtím, než se rozlétly vchodové dveře. Vymrštila ruku k nočnímu stolku a popadla pistoli Sig Sauer P320 Nitron se zásobníkem pro sedmnáct plus jeden náboj. Na dřevěné podlaze v obývacím pokoji zadunělo několik párů nohou.

Dolehl k ní křik vícero hlasů: „Policie! Lehni si na zem! Ruce nad hlavu! Dělej!“

Dvěma kroky přelétla místnost, zabouchla dveře a v ložnici se zamkla. Otočila se na patě, strčila jednu ruku do rukávu bundy, kterou měla přehozenou přes židli, přetáhla si ji přes hlavu a přes ramena a rozběhla se k oknu. Aniž zpomalila, sehnula se a odrazila. Okno krátce vzdorovalo, když jím probíhala. Tříštění dřeva a skla. Bolest z desítek ostrých škrábnutí.

Venku dopadla ramenem na zem. Prudký náraz jí vyrazil dech. Sníh se jí dostal do obličeje, za límec i do úst. Odplivla si, překulila se a bleskově se vyškrábala na nohy, nebyl čas otálet. Rozběhla se vpřed, v předklonu, a pozorně přitom sledovala všechno kolem. Držela se plánu, který si v posledních dnech přehrávala v duchu snad tisíckrát, a hnala se k živému plotu, za nímž se táhl drátěný. Z bezhvězdné noční oblohy se snášely sněhové vločky. Ohlédla se a v ulici před domem spatřila zaparkovaná auta se zhasnutými světly. Typická policejní přepadovka. Nebo snad ne?

V půli cesty k zadní uličce, která vedla za zahradou, zahlédla zhruba o deset metrů dál postavu v plné výstroji, která se k ní rychle blížila. „Stůj! Policie! Stůj!“

Vstřebala stovku detailů naráz. Velký chlap v černém, s nápisem POLICIE na bundě. Beretta ráže devět milimetrů jí mířila přímo na prsa.

„Ukaž ruce! Na zem!“ Muž se skrčil do pozice střelce a ukázal levou rukou. „Na zem! Hned! Lehni si na zem!“

Rozmáchla se a zvedla sig sauer. Zároveň jí něco došlo – je to zelenáč. Mladý. Hodný kluk. Vydechla jeho jméno a pocítila nesmírnou tíhu toho, co se chystá udělat. Jako by se jí do srdce zabodl ostrý nůž. „Nedělej to,“ zašeptala.

Vzápětí se ústí jeho zbraně zablesklo. Schytala to do ramene. Náraz o síle úderu baseballovou pálkou ji otočil kolem osy. Bolest jí jako rozžhavený pohrabáč projela kostní dření od klíční kosti až po biceps. Z hrdla se jí vydral zvířecí výkřik, klesla na jedno koleno.

Zvedej se. Zvedej se. Zvedej se.

Koutkem oka viděla, jak ucouvl, sklonil zbraň. Zůstal stát a jen na ni zíral. „Zahoď zbraň! Lehni! Je po všem, sakra!“ Vzápětí začal něco křičet do mikrofonu na klopě.

V tu chvíli se vymrštila na nohy a prohnala se přes zbývající kus zahrady. Její nohy jako by se ani nedotýkaly země. Vzduch prořízla salva výstřelů, ale to už se vrhala přes drátěný plot. Bolest ji oslepovala a celou dobu čekala kulku do zad.

A najednou byla v zadní uličce. Nikde žádné policejní reflektory. Nikde žádný pohyb. Řítila se po úzkém pruhu asfaltu, poháněl ji čirý adrenalin. Přeskočila plot a ocitla se na zahradě svého souseda. Doklopýtala do garáže. Otočila klikou, otevřela si, vpadla dovnitř a zabouchla za sebou. Funěla přes zaťaté zuby. Doběhla k pick-upu, trhla za dveře a vklouzla na sedadlo. Snažila se ignorovat bolest v rameni, skutečnost, že je ošklivě zraněná, i ten tenký hlásek, který se jí poškleboval, že tohle nemůže vyjít.

Roztřesenýma rukama vylovila klíč, strčila ho do zapalování a otočila jím. Zacouvala, dupla na plyn. Pick-up vystřelil dozadu. Zadní nárazník prorazil dveře garáže a ozvalo se hlasité křup! Přes zadek auta se složil plech, který vůz vystrkal do ulice a rozdrtil pod zadními koly.

Prudce trhla volantem. Ve zpětném zrcátku uviděla červená světla. Otočila se na sedadle, zvedla pistoli a šestkrát vypálila skrz zadní okno. Sklem se rozběhly tisíce tenkých prasklinek. Ve vzduchu byl cítit střelný prach, zvonilo jí v uších. Přeřadila a opět šlápla na plyn. Světla nechala zhasnutá. Prudce se rozjela, až moc rychle. Bokem nabrala popelnici, která se svalila na asfalt, strhla volant, ale přehnala to. Zadek auta ustřelil a málem ztratila kontrolu nad řízením, nakonec to však zvládla. Ručička tachometru stoupala ke sto třiceti. Projela stopku na rohu a řítila se dál.

Na několik vteřin se z ní stalo vyděšené zvíře pronásledované dravcem, který zavětřil krev. Slyšela jen sykot svého dechu. Srdce jí bušilo jako splašené, panika do ní zatínala ostré drápy spolu s vědomím, že už není cesty zpět. Celá se třásla jako osika a mozek vynechával. K tomu ji děsilo, že neví, jak vážně je zraněná. Zato věděla jistě, že ani zdaleka není po všem. Tahle noční můra, kterou předvídala už několik týdnů, byla ve skutečnosti jen začátek.

Na James Road narazila do obrubníku, snížila rychlost těsně nad povolený limit a přinutila se uklidnit. Podívala se do zpětného zrcátka. Nikdo o tomhle autě neví. Stačí zachovat klid a vypadnout z města. Panebože, původně jí celý tenhle plán připadal tak důmyslný.

Jak adrenalin opadával, bolest sílila. Cítila v rameni každý úder srdce. Odtrhla oči od vozovky a zariskovala pohled stranou. Krev jí promáčela košili i bundu, kterou si ještě stále neoblékla pořádně, a rudé kapky stékaly na sedadlo vedle jejího boku. Pohled na takovou spoustu krve jen znásobil její strach. Naštěstí nemá ruku zlomenou – pořád jí mohla hýbat –, ale i tak je to zlé. Jestli se nedostane do nemocnice, možná jí půjde o život. Personál všech pohotovostních oddělení má ovšem ze zákona povinnost nahlásit každého se střelným poraněním policii. A tak jí nezbývalo než jet dál.

S očima upřenýma do zpětného zrcátka zahnula doprava na Broad Street a zamířila na východ. Modlila se, aby nenarazila na policejní hlídku. Sice neznají číslo její poznávací značky ani popis vozidla, přesto by hodně těžko vysvětlovala díry po kulkách v zadním skle, nemluvě o silném krvácení.

Než dorazila na předměstí Columbusu, už pořádně chumelilo. Zvedl se vítr, hnal vločky do strany, na vozovce ulpíval slabý poprašek. Brzy to začne namrzat. Vyhlídka na kluzký asfalt ji nijak netěšila, zvlášť s poraněným ramenem, na druhou stranu by to však přece jen mohla být výhoda. Pokud státní dálniční hlídku zaměstnají autonehody, nebudou mít čas pátrat po ní. Potíž byla v tom, že ji nebudou hledat jen oni. Státní policie vlastně představovala ten nejmenší problém – u nich by se aspoň nemusela bát, že ji spoutají, odvedou do kukuřičného pole a proženou jí hlavou kulku. Potřebuje pomoc. Jenže komu může důvěřovat?

Dvakrát zvedla telefon a chtěla zavolat. A dvakrát ho vrátila do přihrádky. Zjištění, že nikoho takového nemá, že si za pětatřicet let života nebyla schopná vypěstovat důvěrné vztahy a nemá na světě živou duši, na niž by se mohla obrátit, ji silně roztesknila.

Plán, všemu navzdory, vyšel. Dostala se z domu a do auta. Zato až do té doby nepomyslela na to, kam se vrtne pak. Připadalo jí to směšné. Jako by ani nevěřila, že se téhle chvíle dožije.

Projela po Broad Street kolem Rynoldsburgu a Pataskaly, pak zahnula na sever po menší okresce. Než dorazila k Newarku, už sněžilo tak, že skoro nebylo vidět. Krvácení nepolevovalo. S ubíhajícími kilometry se na sedadle utvořila ošklivá kaluž. Krvácení nebylo pulzní, krev nestříkala, čili nedošlo ke katastrofálnímu poškození cév, přesto se jí z bolesti zvedal žaludek a dělalo se jí slabo.

Najela na ohijskou státní silnici číslo 16. Srdce jí prudce bušilo a pod bundou se chvěla. Ruce na volantu se jí třásly a podkluzovaly. Jako by to nestačilo, snížila se viditelnost na pouhých pár metrů. Jízda pokračovala trýznivě pomalu. Od chvíle, kdy utekla z domu, uplynuly tři hodiny. Předpokládala, že se jí podařilo vzdálit se pronásledovatelům o víc než osmdesát kilometrů. Teď už to tak rychle nepůjde. Za celou dobu potkala pouze dva automobily a jeden sněžný pluh. Chodníky už nebylo vůbec vidět, a kudy vede silnice, mohla místy už jen hádat podle poštovních schránek, plotů, stromů a telegrafních sloupů. Teprve když míjela ceduli ohraničující holmeský okres, vzpomněla si na dávnou kamarádku. Už řadu let spolu nemluvily a zůstalo mezi nimi pár nevyřešených věcí – a pocity křivdy. Ale jestli se může na někoho na světě spolehnout, tak na Kate…

Chumelilo tak, že už nebylo vidět ani sloupy. Pluh do těch míst zřejmě vůbec nezavítal – vozovku pokrývala několikacentimetrová bílá vrstva a na ní ani stopa po jediné pneumatice. Zpomalila do kroku, jela skoro na slepo, mhouřila oči a hledala cestu v té bílé tmě. Kdyby situace nebyla tak zlá, snad by se i hystericky rozesmála. Takhle ji najdou – zakrvácenou, jak křečovitě svírá volant a chechtá se jako hyena.

Auto nemělo pohon na čtyři kola, ale pneumatiky byly slušné a držely se dobře. Předtím natankovala plnou nádrž a pořád jí ještě tak polovina zbývala. Dost na to, aby se dostala do cíle. Hlavně se udržet na silnici a nezabořit se někam do sněhu.

Přejela můstek a natáhla se dolů, aby zapnula rozmrazování skla. Zničehonic se před ní objevil strom jako nějaký černý tvor, který se vynořil z vánice jako přízrak. Strhla volant doprava, ale ne dost rychle. Zadunělo to. Náraz jí mrštil proti bezpečnostnímu pásu. Čumák auta se zvedl, kapota vyletěla vzhůru. A pak ji do prsou zasáhl airbag tak prudce, až se jí zatmělo před očima.

Za hlasitého nadávání se vyprostila, přičemž dostala do ramene bolestivou křeč. Auto sedělo ve sněhu s otevřenou a zkřivenou kapotou, nárazníkem opřené o kmen. Motor utichl. Světlomety ozařovaly gejzír páry, která stoupala z motoru k obloze.

Pokusila se uklidnit a přeřadila na parkování. Jestli se jí podaří nastartovat, zkusí kapotu připevnit drátem a pokračovat v cestě. Otočila klíčem.

Nic.

„No tak,“ zašeptala. „No tak. No tak!“

Chvíli počkala a zkusila to znovu, tentokrát šlapala na plyn. Všechno marné.

Zavřela oči a opřela si čelo o volant. „Osude, seš fakt hajzl.“

Ohnutá kapota rachotila ve větru, černé větve se otíraly o plech. Vytáhla telefon a zkontrolovala stav baterky. Šťávy spousta, zato žádný signál.

Tichem uvnitř se rozlehl její šílený smích.

Zbývaly jí dvě možnosti. Může opustit relativní bezpečí, vystoupit a vydat se pro pomoc. Třeba by ji nějaký farmář s traktorem dokázal vytáhnout z příkopu a jelo by se dál. Nebo může zůstat uvnitř a čekat na svítání, do nějž zbývá ještě hezkých pár hodin, a na pomoc, která možná nepřijde – případně na místního šerifa, který by se pravděpodobně vyptával na věci, na něž by odpovídala velmi nerada.

Nakonec bylo poměrně snadné se rozhodnout. Odepnula pás, otevřela dveře a vystoupila do té chumelenice.

KAPITOLA 1 

Saně byly už hodně staré. Patřily jeho grosseldre, pak je zdědil jeho datt a nakonec je předal jemu, když se před devíti lety ženil. Od té doby se používaly na všechno možné, od tahání sena, konví s mlékem a kbelíků s javorovým sirupem až po převoz nemocného telete, které odmítla matka, před dvěma roky. Loni na podzim Adam pořídil nové ližiny, což nebylo zrovna levné. Na Vánoce před třemi lety se zlomila jedna oj, tak je vyměnil obě. A pořád na nich bylo co vylepšovat – teď například vyspravit nebo pořídit nové sedátko. Přesto zůstávaly shlay natolik funkční, aby si mohli s dětmi dopřát vyjížďku zimní krajinou a užít si trochu legrace, než se zhorší počasí.

Adam Lengacher vyvedl ze stáje Velkého Jimmyho. Snažil se nemyslet na to, jak moc se jeho život v posledních dvou letech změnil. Od té doby, co mu umřela žena Lea, nebylo už nic stejné. Poznamenalo to život jich všech – a ne právě v dobrém. Jako by někdo vysál srdce domu a oni, kteří zůstali, se neohrabaně pokoušeli ten nekonečný prostor zaplnit něčím, co jim vlastně nikdy nepatřilo.

Jeho amišští bratři mu v týdnech po té tragédii pomáhali, jako to dělávali, kdykoli někoho z nich potkala zlá událost. Některé ženy mu dodneška sem tam přinesly něco k snědku a v létě zeleninu ze zahrady pro něj a pro děti. Biskup Troyer si po bohoslužbě vždycky našel pár minut, aby si s ním popovídal. A starší ženské už dokonce začaly kout pikle a dohazovat mu novou manželku.

Při tom pomyšlení musel pobaveně zavrtět hlavou. Život jde dál, pomyslel si, a tak je to správně. Děti si zvykly. Utěšovalo ho, že až jednou nadejde jeho čas, zase se s Leou shledá a pak už budou spolu navěky. Přesto mu chyběla. Často na ni myslel, až moc vzpomínal a litoval, že jeho děti přišly o mamm. Nikdy o tom nemluvil, ta rána se však ještě nezacelila.

Navedl starého tažného koně k saním, zvedl oje a přiměl zvíře zacouvat. Právě když zapínal kožené popruhy, vpadl do stodoly jeho syn Samuel.

„Datt! Já ti pomůžu!“

Adam se snažil zakrýt úsměv. Chlapec se napřímil, obešel koně zepředu a upevnil mu postroj na krk. Byl z dětí nejstarší a mamm jako by z oka vypadl, navíc zdědil i její veselou povahu a upovídanou pusu.

„Dojedli jste lívance?“ zeptal se ho Adam.

„Ja.“

„Posbírali jste vejce a odnesli je dovnitř?“

„I ta hnědá. Annie jedno rozbila.“

Zaržání ze stání ohlašovalo, že jejich druhý tažný kůň, klisna Jenny, svého druha postrádá.

„Dlouho ho nezdržíme, Jenny,“ zavolal na ni Sammy.

„Vo sinn die shveshtahs?“ zeptal se ho otec. Kde jsou tvoje sestry?

„Oblíkají si kabáty. Lizzie si stěžuje, že ji tlačí boty.“

Adam přikývl. Copak on věděl o děvčatech nebo o jejich botách? Nic. A seznam takových neznámých se s každým dalším dnem rozrůstal. „Co kdybys Jimmyho vyvedl ze stodoly?“

Chlapec zavýskl radostí. Popadl kožený provaz a začal zvířeti domlouvat: „Kumma autseid, ald boo.“ Pojď ven, staroušku.

Amiš je chvíli pozoroval. Sammymu bylo teprve osm a už se snažil zastávat úlohu muže. A to jediné jeho otec udělat mohl, v tom jediném byl dobrý – učit syna, co znamená být amišem, žít skromně a podvolit se Bohu. Jeho dcery – Lizzie, jíž táhlo na sedm, a pětiletá Annie – představovaly docela jiný oříšek. Neměl páru, jak vychovávat děvčata.

Uvědomoval si, že má zač být vděčný. Děti jsou zdravé a šťastné a zaplňují prázdno v jeho srdci. Farma ho zaměstnává a zajišťuje mu slušné živobytí. Jak pravil biskup Troyer někdy během toho strašného prvního týdne: Těm nešťastným je Pán nejblíž a podpírá všechny, kdo poklesají na duchu.

Sotva zavřel vrata stodoly, vyběhly z domu jeho dcerky, až jim sukně šatů svištěly kolem nohou. Byly nabalené, měly šály, rukavice a černé zimní čepce. Dnes se jim rozhodně bude hodit deka, kterou Lea upletla.

„Samueli, pomoz sestrám do saní,“ požádal syna.

Zatímco se děti usazovaly, rozhlédl se a odhadoval počasí. Větší část noci sněžilo a i teď se z nebe snášely velké vločky. Na jižní straně od stodoly navál vítr ohromnou závěj. Zatím to nebylo tak zlé, ale nepochybně je čeká další sněhová nadílka. Do večera se má výrazně ochladit a vítr zesílí. Podle souseda pana Yodera je na cestě blizard.

Když byly děti na svých místech – děvčata vzadu a Sammy vepředu –, Adam nasedl vedle synka a chopil se otěží. „Kumma druff!“ nařídil koni. Tak jedeme!

Velký Jimmy byl možná trochu vypasený a nejlepší léta už měl za sebou, ale miloval zimu a sníh a dnes ráno úplně ožil. Se zvednutou hlavou a ohonem se brodil sněhem, který mu sahal skoro po kolena, a za pár minut už saně vjížděly na cestu na severní straně pozemku.

„Koukněte, jak to Jimmymu jde!“ volala Annie a ukazovala na velké zvíře před sebou.

Pohled na toho starého hřebce hřál Adama u srdce.

„Asi se trochu předvádí.“

„Až se vrátíme, musíme mu dát porci ovsa navíc,“ prohlásila Lizzie.

„Jestli sežere víc ovsa, budeme muset příště tahat my jeho,“ opáčil otec.

V uších mu zvonil dětský smích a cinkání postroje, do tváře mu foukal svěží vítr. Tíha, kterou prve pociťoval, se mu částečně zvedla z ramen. Zamířili přes kukuřičné pole na sever. Vrcholky posekaných stvolů téměř zmizely pod nějakými třiceti centimetry sněhu. Stromy se bíle třpytily. Když projížděli kolem lesa, ukázal jim desateráka na kraji pole. Pak hejno husí, které se choulilo na hladině zamrzlého rybníka. Krása ohijské krajiny ho pokaždé vzpružila, zvlášť o takových ránech jako dnes, kdy padal sníh a děti se vesele smály.

Na severním kraji pozemku zahnuli doprava a pokračovali východně k Painterskému potoku. Na dlouhou projížďku bylo moc chladno. Sice se všichni pořádně oblékli, ale vítr pronikal i přes vrstvy teplých svršků. Už teď ho zábly prsty a tváře. Když minuli les, všiml si tmavých mraků, které se blížily ze severozápadu. Dojedou až k okresní silnici, pak to vezmou na jih a vrátí se obloukem domů. A než začnou krmit krávy a prasata, mohli by si uvařit kakao.

Ujeli sotva sto metrů po silnici, když vtom Adam zahlédl v příkopu nějaké auto. Pod vrstvou sněhu prosvítala kapota. Na téhle cestičce člověk nenarazil na automobil často. Farem tu bylo jen pár a vesměs amišských. Když se k vozu přiblížili, zpomalil koně do kroku.

„Co je to?“ vyzvídala zezadu Annie.

„Vypadá to jako Englischer auto,“ nechal se slyšet Sammy.

„Třeba uvízli ve sněhu,“ navrhla Lizzie.

„Hou.“ Adam zastavil saně a rozhlédl se.

Chvíli slyšeli jen Jimmyho oddechování, krákání vrány někde v lese na východě a skřípot větví, jak je ohýbal vítr.

„Myslíš, že je někdo uvnitř, datt?“ zeptal se synek.

„Musíme to zjistit.“ Otec zajistil otěže, slezl ze saní a zamířil k autu.

„Ich will’s sana!“ Chci to vidět. Chlapec se začal škrábat dolů.

„Zůstaň u sester,“ nařídil mu Adam.

Už na vzdálenost deseti metrů rozeznal, že jde o pick-up, celý zasněžený, zapíchnutý předkem v příkopu, s nárazníkem přimáčknutým k velké pláňce. Kapota se při nárazu vyboulila a zůstala otevřená. Řidič zřejmě kvůli hustému sněžení v noci neviděl a sjel ze silnice. Zatím nebylo poznat, jestli je někdo uvnitř. Amiš se prodral hlubokým sněhem v příkopu až k předním dveřím. A kupodivu zjistil, že jsou mírně pootevřené. Sníh se dostal na sedadlo i na podlahu. Sehnul se a nahlédl dovnitř.

Airbag vystřelil a splaskl. Čelní sklo bylo prasklé, nicméně drželo pohromadě. V tu chvíli si všiml krve. Všechno se v něm sevřelo. Bylo jí hodně. Až příliš, napadlo ho. O autech toho zas tolik nevěděl, ale nemyslel si, že by náraz mohl být tak prudký, aby se člověk tak moc poranil. Co se tu proboha stalo?

Nahnul se dovnitř, ale nic dalšího neobjevil. Narovnal se a rozhlédl se. Všechny stopy dávno zapadaly sněhem. Kam se asi řidič vypravil?

Obešel vůz, a když spatřil díry po kulkách v zadním okně, nepříjemně ho zamrazilo v zátylku. Děr bylo šest, propojených sítí bílých prasklin.

„Datt? Je tam někdo?“

Synův hlas ho vytrhl ze zamyšlení. Otočil se a zjistil, že chlapec stojí kousek od něj, po pás ve sněhu, a natahuje krk, aby viděl do auta.

„Vrať se do saní, Sammy.“

Jenže dítě už si všimlo krve. „Jé!“ Ustaraně se zamračilo. „Je zraněný a potřebuje pomoc. Musíme se po něm podívat.“

Pochopitelně měl pravdu. Amišové měli ve zvyku pomáhat každému, kdo se ocitl v nouzi. Přesto Adama odrazovaly díry po kulkách. Kde se tu dotyčný vzal a co tu pohledával?

„Vyrazíme nazpátek,“ řekl Sammymu.

Společně se prodírali příkopem. Adam stále hledal stopy, žádné však neobjevil. Buď někdo přijel a raněného řidiče vyzvedl, nebo ten člověk odešel hledat pomoc.

„Kdo je to, datt?“ vyzvídala Annie.

„Nikdo tam není.“

„A budeme ho hledat?“ zajímala se Lizzie.

„Porozhlédneme se,“ přikývl.

Sammy ztišil hlas, jako by nechtěl sestry zbytečně lekat. „Myslíš, že je zraněný, datt?“

„Fleicht,“ odpověděl Adam. Možná.

Pohladil syna po hlavě. Má srdce na správném místě a chce pomáhat. Zato jemu se to nechtělo líbit – prostřílené zadní okno ani všechna ta krev. Jestli je tu ovšem někde zraněný člověk, je jedině správné najít ho a pomoct mu.

„Podívám se kolem,“ řekl dětem. „Chci, abyste se drželi u saní. Kdybyste něco viděli, zavolejte. Jestli nikoho nenajdeme, zajedeme k Mrazáku na ithacké silnici a zatelefonujeme pro pomoc.“

„Mrazák“ byla plechová bouda, v níž se nacházelo nějakých dvanáct mrazniček, jež si amišové pronajímali a skladovali v nich zeleninu a maso. Byla tam taky společná toaleta, sloupek k uvázání koně a telefonní automat. Adam sundal nejmladší dcerku ze saní a rozhlédl se.

Podél silnice vedla ohrada, nebo spíš změť křivých sloupků a prověšeného ostnatého drátu. Na protější straně se táhl hustý les až k Painterskému potoku.

„Buďte opatrné, děti,“ dodal ještě a pustil se podél ohrady. „Držte se u sebe a dávejte pozor na hluboký sníh, ať nemusím vyhrabávat ještě vás.“

Rozesmáté děti se vydaly za ním.

Adam zdolal příkop a pokračoval podél ohrady. Zhruba dvacet metrů před ním se zvedal vyvýšený plácek zarostlý náletovými dřevinami, kde na konci léta dozrávala spousta ostružin. Už v půli cesty k němu ale spatřil na ostnatém drátu útržek látky. A o kus dál prohlubeň ve sněhu. Zpočátku to vypadalo, že tu auto srazilo srnu a ta se odplazila zahynout do příkopu. Jenže když došel blíž, všiml si černé kožené boty. A modrých džínů.

Rozběhl se. „Haló? Je tam někdo? Jste zraněný?“

Na vzdálenost tří metrů rozeznal obrys ženské postavy. Tmavé vlasy, černá kožená bunda a boty. Modré džíny.

Doběhl k ní a klekl si do sněhu. Ležela na boku, hlavu a rameno opřené o sloupek. Nohy měla skrčené skoro až pod bradu, jako by se pokoušela zahřát. Zpod fialové pletené čepice jí vypadávaly hnědočerné vlasy a zakrývaly větší část obličeje. Oblečení měla obalené sněhem. Adam jí chtěl vlasy odhrnout a zděšeně zjistil, že jsou úplně zmrzlé. Ve tváři byla bledá jako smrt a rty jí zmodraly. Kolem krku měla omotanou šálu a na pravé ruce rukavici. Druhou dlaň měla holou a zakrvácenou. Na dotek byla studená a jednu strašnou chvíli se mu zdálo, že je mrtvá. Že umrzla.

Otřesený tím pomyšlením si stáhl rukavice a přiložil jí prsty na zátylek, pod vlasy a pod čepici. Krk měla teplý. Ještě žije.

S úlevou se rozhlédl. Nejblíž to odsud bylo k nim domů. Farma Yoderových ležela o další dva kilometry dál. Sněžilo tak, že odsud ani neviděl střechu stodoly. A stejně je to amišská rodina, nemají telefon. Nejbližší se nacházel v boudě s mrazáky a ta ležela opačným směrem. Otočil hlavu a spatřil Lizzie s Annie, jak čmárají klackem piškvorky do sněhu. Sammy šel asi dvacet metrů před nimi a prohlížel oblast podél ohrady.

Žena zasténala a zavrtěla se. Pak zvedla hlavu a pootevřela oči. Vzápětí je vytřeštila a zadívala se na jeho klobouk. Ve tváři měla dezorientovaný a zmučený výraz.

„Koukej mě nechat na pokoji,“ vypravila ze sebe.

Nevěděl, co na to říct. Pokouší se jí přece pomoct. Neblouzní? Už něco podobného párkrát zažil, například když byl na lovu a jeho bratranec se probořil do ledu.

Než se dostali domů, nešťastník už ze sebe nedokázal vypravit kloudnou větu.

„Nebojte se.“ Zvedl ruce a přidřepl si. „Pomůžu vám.“

„Vypadni.“ Natáhla levačku, jako by ho chtěla odehnat.

„Myslím to vážně.“

„Měla jste nehodu,“ domlouval jí. „Krvácíte. Potřebujete doktora.“

„Žádnýho doktora.“ Pokusila se odsunout, ale jen se převalila na stranu a spadla tváří do sněhu. Na kůži jí ulpěly ledové krystalky, na tváři měla krvavý šrám. Zvedla se na loket, pravačkou sáhla do bundy a vzápětí vytasila pistoli.

„Koukej se držet zpátky,“ zasyčela. „Zpátky!“ Adam sebou trhl a dal ruce vzhůru. „Mám děti.“

Zvedla druhou ruku, celou od krve, s prsty promodralými chladem. Zadívala se na ni, jako by si nebyla jistá, jestli je vůbec její. Otřela si obličej. „Kdo jsi?“

„Adam… Lengacher.“ Zamrkala. „Kde to jsem?“

„V Painters Millu.“

Koutkem oka se ohlédl po dětech. Byly asi o deset metrů dál u ohrady. Příliš blízko. Jestli je ta ženská narrisch – šílená – a vystřelí, nemá jak je ochránit.

Popolezl dozadu, ruce nechával nad hlavou. „Jdu pryč.

Hlavně se uklidněte. Odejdeme, ano?“

„Je to paní.“

Když se ozval hlas jeho syna, sevřelo se mu srdce. Vůbec ho neslyšel přicházet. Rychle se otočil a zachytil chlapcův pohled. „Gay zu da shlay, Samuel. Nau.“ Běž k saním. Hned.

Chlapec vykulil oči a ucouvl. „Co se stalo?“

„Gay,“ zopakoval neochvějně. „Nau.“ Běž. Hned.

Chlapec vyděšeně couval. Adam se otočil zpátky k té ženě. Dívala se na Sammyho a svírala pistoli, jako by to byla její jediná záchrana. Proboha, k čemu se to přichomýtli?

Než se mohl na něco zeptat, ruka s pistolí se svezla, jako by ji opustila veškerá síla. Zbraň jí vyklouzla z dlaně. Žena celá ochabla a ruka se jí zabořila do sněhu. Chvíli se na něj dívala, pak zavřela oči.

„Jsem vyřízená,“ zasípala.

Nevěděl, jak zareagovat, zato věděl, že nechce, aby je ohrožovala. Posunul se blíž a pistoli zvedl. V dlani ucítil studenou ocel, mokrou od sněhu, s namrzlou hlavní. Takže žádný revolver. V puškách se vyznal, lovil od třinácti let. Měl doma dvaadvacítku a starou zalamovací pušku. Ale tohle… bylo něco jiného. K čemu tu pistoli má? Na ochranu? Dá se jí vůbec věřit? Nebo je zločinec? Jestli jí pomůže, neohrozí svou domácnost?

Otočil zbraň a držel ji tak, aby na ni děti neviděly. Chvíli mu to trvalo, nakonec však dokázal vytáhnout zásobník s municí. Hodil ho do kapsy. Odtáhl závěr, zkontroloval komoru a vyklopil jediný náboj do sněhu. Pak pistoli strčil do druhé kapsy u kabátu.

„Takže teď jsem vám vydaná na milost,“ zašeptala ona. Adam se zvedl. Ohlédl se a zjistil, že všechny tři děti sedí na saních a se zvědavostí i obavami ho pozorují. Den už mu nepřipadal ani trochu zázračný, sníh nepředstavoval něhu, ale hrozbu. Zvedal se vítr. Dokonce i kůň se teď hrbil před pronikavým chladem.

Zadíval se na tu ženu. Ležela docela bezvládně, oči zavřené, jako by se vzdala. Na nově odhalené části oblečení a vlasů už se stačil usadit sníh. Jestli ji tu nechá, umrzne – nebo ji pohřbí sníh, pokud se k ní rychle nedostanou šerifovi lidé.

Pohnula se, jako by měla bolesti, něco ze sebe vypravila. Adam si znovu klekl, ovšem v uctivé vzdálenosti.

„Chcete, abych vám pomohl?“

Neotevřela oči, a když promluvila, stěží pohybovala rty. „Sežeňte Kate Burkholderovou,“ vymáčkla ze sebe.

„Jsem policajt. Sežeňte ji.“

To jméno. Znal Katie skoro celý život. Jak to, že ji zná i tahle cizí žena? Teď ale nebyla chvíle na vyptávání. Je zraněná a slábne. Ohlédl se na děti. „Udělejte jí místo vzadu na sedátku!“ zavolal. „Vezmeme ji k nám.“

„Ja!“ křikl Sammy.

„Dokážete chodit?“ zeptal se té ženy.

Pohnula se, zkřivila obličej bolestí, zvedla levou nohu a pak znehybněla. „Nevím. Vydržte chvíli.“

Obával se, že tady žádná chvíle nepomůže. Právě naopak – jestli ji co nejdřív nedostane do tepla, zakrátko ztratí vědomí a to bude konec.

„Pomůžu vám.“ Nedal si čas na rozmyšlenou, zkrátka se shýbl, zabořil ruce pod ni do sněhu a zvedl ji do náruče. Moc nevážila a byla cítit studeným vzduchem a nějakou sladkou Englischer ženskou vůní.

„Sammy!“ zavolal. „Převezmi otěže. Jedeme domů.“ Žena se svezla na stranu a zůstala mu bezvládně viset v náručí. Když si všiml krve na její bundě, obavy se vrátily. Prodíral se s ní sněhem a cítil, jak mu ta teplá tekutina vytéká na ruce.

„Englischer,“ konstatoval Sammy, když se otec dostal k saním.

„Ja,“ odpověděl Adam.

„Je zmrzlá?“ zajímal se chlapec.

„Zraněná. A podchlazená.“

„Kdo to je, datt?“ ozvala se Lizzie.

„Nevím. Asi zabloudila v té vánici. A někdo si o ni určitě dělá starost, viď?“

„Asi její mamm,“ navrhla holčička. „Ty si vždycky dělají starosti.“

„Annie, podej mi tu deku, přikryjeme ji. Honem.“

„Teče jí krev!“ ukazoval Sammy poplašeně a jeho ručky svíraly kožené otěže.

„Musela se zranit při té nehodě,“ uklidňoval ho otec.

„Tak honem. Holky, přesedněte si dopředu, ať má místo.“ Jeho dcerky poslušně přelezly. Adam nastoupil do saní a položil ženu na zadní lavici. Snažil se nevšímat si krve na sedátku. Nebylo dost dlouhé, aby se na něj vešla celá, a tak jí pokrčil nohy v kolenou.

„Podejte mi tu deku.“

Annie mu ji hodila. „Vypadá úplně zmrzlá.“

„Asi tam ležela moc dlouho.“

„Umře?“ chtěla vědět Lizzie.

Od té doby, kdy děti přišly o matku, začaly vnímat smrt i její stinné stránky. Adam se jim poctivě snažil odpovídat na všechny otázky. Pověděl jim, že smrt je součástí koloběhu života. Že když lidé zemřou, dostanou se do nebe a celou věčnost pak stráví s Bohem. Ale taky věděly, že jim smrt vzala mamm a už ji nevrátí.

„To je teď na Bohu, víš?“ Přikryl ženu dekou. „Pomůžeme jí, jak dovedeme. Zbytek je na Něm.“

Stáhl si kabát a přehodil ho přes ni. Za jiných okolností by převzal otěže a požádal některé z dětí, aby u ní zůstalo, vzhledem k té pistoli a jejímu hrubému vyjadřování však nechtěl, aby se k ní přibližovaly.

Klekl si na zem mezi přední a zadní sedadlo a položil synovi ruku na rameno.

„Jedeme.“

KAPITOLA 2 

Při policejní práci se naučíte ocenit všednost. V městečku o velikosti ohijského Painters Millu s pěti tisíci třemi stovkami obyvatel – z nichž polovina jsou amišové – je všednost kritérium, na které se můžete v podstatě spolehnout. Pochopitelně až na chvíle, kdy matka příroda nadělí půl metru sněhu a všichni se rozhodnou, že se i tak musejí do práce dostat včas. Takový už je život náčelnice policie malého města.

Stojím vedle erárního Fordu Explorer za krajnicí městské silnice číslo 18, zhruba kilometr a půl od města. Hustě sněží, vločky hnané větrem s rychlostí skoro šedesát kilometrů v hodině padají skoro vodorovně, vidět je sotva na dvě stě metrů. Jestli se předpověď neplete, brzy bude hůř.

Do dřevěné ohrady to napálil starý mercedes a prolomil všechna čtyři podélná prkna a dva sloupky. Pneumatiky vyryly v příkopu hluboké rýhy. Teď sedí nakřivo na pastvině. Asi deset kusů černého auguského skotu Leviho Hochstetlera usoudilo, že jde o mnohem zajímavější koncept než hromada sena u stodoly, a přišlo na obhlídku. Dvě ze zvířat už zkoumají díru v ohradě.

„Jel jsem do obchodu a přejel tamhleto návrší.“ Řidič Joe Neely, majitel havarovaného mercedesu a příjemné lepší kavárny Mocha Joe’s, ukáže na silnici za sebe. „Asi tam bylo náledí, protože jsem dostal hodiny. A než jsem se nadál, sedím tady na louce.“

Přikývnu, neřeknu nic, je mi však jasné, že to bylo trochu jinak – například že spěchal a neupravil rychlost úměrně stavu vozovky. Nechám si tu teorii pro sebe. Už jsem se za ten rok od chvíle, kdy otevřel kavárnu, s Joem několikrát setkala – dávám si záležet, abych znala všechny prodejce a majitele obchodů ve městě. Zcela samozřejmě nabízí mně i mým lidem – a lidem z šerifova oddělení – kávu zadarmo. Je to slušný, rodinně založený člověk. Určitě škodu majiteli pastviny nahradí.

„Jste zraněný, pane Neely?“ ptám se. „Potřebujete sanitku? Nechcete se nechat prohlédnout v nemocnici?“

„Kdepak, ani náhodou. Jsem v pořádku, jenom…“ Podívá se na auto a vzdychne. „Měl jsem tu káru rád. Sice je stará, ale pořád je to můj první mercedes. Koupil jsem ho ten den, kdy jsem otevřel podnik, a stačil jsem se do něj zamilovat.“

„Budete si muset pořídit nový světlomet,“ soudím.

„A možná nechat vyměnit středový panel. Mám vám zajistit odvoz do servisu?“

„To bych určitě ocenil.“

Skloním hlavu k mikrofonu na klopě, snažím se nevnímat, jak se mi sníh dostává za límec. „Deset padesát jedna,“ ohlásím, čímž žádám o odtahovku, a udám přibližnou polohu.

„Deset čtyři,“ ozve se z vysílačky dispečerka první směny. Lois Monroeové táhne na šedesát. Hodně se směje a je temperamentní a nepoddajná zrovna jako její vlasy. Sice působí jako laskavá matka pluku, ale už jsem párkrát viděla, jak si dovede poradit s nepříjemnými potížisty.

„Ricky dneska nestíhá. Prý je po něm sháňka od časného rána. Asi to chvíli potrvá.“

„Tak zkus Jonnyho Raye.“

„Provedu.“

Tohle je čtvrtý případ probořené ohrady, u kterého dnes zasahuju, a ještě není ani devět. Jasné znamení, že první den v týdnu dostojí své pověsti.

Právě když rozmisťuji silniční signalizační světlice, ozve se za mnou křupání pneumatik ve sněhu. Ohlédnu se a spatřím Ruperta „Glocka“ Maddoxe, jehož hlídkový vůz se zapnutým majákem právě zaparkoval za mým. Slouží ranní směnu jako obvykle. Je zkušený policista a bývalý voják a já ho vždycky ráda vidím.

„Potřebujete píchnout, šéfe?“

Upustím poslední světlici a podívám se na něj. Není to poprvé, co žasnu nad jeho schopností objevit se ve chvíli, kdy ho potřebuju nejvíc. „Kdybys tu mohl počkat na odtahovku, dala bych mezitím vědět Hochstetlerovi, ať si zažene krávy do stodoly, dokud tu ohradu nějak nevyspraví.“

Rozlomí ještě jednu signalizační světlici a hodí ji doprostřed na přerušovanou čáru. „Rozhodně nepotřebujeme, aby nám při tak mizerné viditelnosti a náledí couraly po silnici krávy.“

Zamířím k exploreru, když vtom mi začne za opaskem vibrovat telefon. Podívám se na displej. Dispečink.

„Dneska ráno nás dost vytěžuješ, Lois,“ povím dispečerce.

„Zrovna volal Adam Lengacher, náčelnice. Prý si vyjel s dětmi na saních a našel na pastvině ve sněhu nějakou ženu. Někdy v noci nabourala, šla hledat pomoc a ztratila se.“

Mhouřím oči, vítr mi žene vločky do tváře. Konečně jsem u auta. Otevřu. „Jak je na tom?“

„To on neví jistě.“

„Zjisti, jestli jezdí sanitky a jestli by ji nějaká mohla vyzvednout a dopravit do Pomerenské nemocnice. Víš, kde k té nehodě došlo?“

„Na městské silnici číslo 36.“

„Zavolej na okres,“ povím jí, čímž myslím holmeský úřad šerifa. „Řekni jim, že toho tady máme až nad hlavu, ano?“

„Přesně to jsem chtěla udělat, šéfe, ale Adam tvrdil, že se ta ženská ptá po vás.“

To mě dost zaskočí. „A má ta záhadná neznámá nějaké jméno?“

„Nenapadlo ho zeptat se.“

Vzdychnu. Přemítám, kdo by to mohl být a proč se ptá po mně. „Tak dobře, na okres nevolej. Jen to tu vyřídím a zajedu tam.“

Ukončím hovor, zavrhnu, že bych se brodila sněhem nazpátek, a Glockovi zavolám. Stojí u krajnice spolu s Joem, o něčem se baví a oba pozorují nabouraný mercedes. Vidím, jak kolega vytahuje telefon od opasku.

„Musím vyřídit nouzový případ na Lengacherově farmě,“ oznámím mu. „Mohl bys upozornit Hochstetlera, aby ty krávy zavřel?“

Podívá se na mě s telefonem u ucha a zazubí se. „Jasně, šéfe. A jeďte opatrně.“

Znám Adama Lengachera od svých osmi let, nějakou dobu jsem kamarádila s jeho sestrou. Jejich datt choval prasata, porážel dobytek na maso, měl taky udírnu a pověst řezníka, který umí výborné klobásy v německém stylu. Zatímco muži krájeli maso a pokuřovali z dýmek, my tři jsme se v létě rozplývali nad selátky a hráli si na schovávanou v kukuřičném poli vedle jejich domu. Ty bezstarostné dny ale nevydržely, a když jsme dorostli do puberty, přestali jsme se stýkat. Adam se oženil a založil rodinu. Já u amišů upadla v nemilost a nakonec jsem opustila stádo a vyměnila Painters Mill za světla velkoměsta, neboli Columbusu.

Od té doby, co jsem se vrátila sem a nastoupila jako náčelnice zdejšího policejního oddělení, jsem ho párkrát potkala, ale pokaždé jsme si jen zamávali nebo se na sebe usmáli. Naposledy jsem s ním mluvila před dvěma roky na pohřbu jeho ženy, a to jsem mu jen vyjádřila upřímnou soustrast.

Žije se svými třemi dětmi u málo používané úzké silničky, kde je víc štěrku než asfaltu, pár kilometrů za Painters Millem. Cestou minu sněžný pluh. Je jasné, že silničáři brzy nechají vedlejší tahy na pospas osudu. Šnečím tempem pokračuju po silnici číslo 36, moje pneumatiky se přehupují přes čím dál větší závěje a ve zpětném zrcátku vidím, jak chumelí. Dojde mi, jak je situace vážná. Zatím ještě nepřišlo oficiální hlášení, že jsou tísňové služby mimo provoz, ale pochybuju, že by se nějaká sanitka odvážila do venkovských oblastí a riskovala, že uvízne.