Jan Bauer

Příliš mnoho podezřelých

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2015, 2017, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015, 2017, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0232-3 (epub)

ISBN 978-80-279-0233-0 (mobi)

Kniha první

VRAŽEDNÁ MŠE

Prolog

Doba na počátku 15. století byla v Čechách plná zvratů a dramatických událostí. V neklidných časech, kdy zemi nevládla pevná královská ruka, se více než kdy jindy dařilo padouchům všeho druhu. Našli se však stateční a poctiví muži, kteří jim dokázali čelit a odhalovat jejich zločiny. Mezi ně patřil také Jakub Protiva z Protivce, rychtář Nového Města pražského. O svůj post sice zásahem jednoho z důvěrníků českého krále Václava IV. přišel, ale když později pomohl osvobodit panovníka ze zajetí, byl pověřen úřadem mnohem vyšším. Vděčný král ho jmenoval pomocníkem královského sudího. V této funkci měl objasňovat zvláště závažné trestné činy a chytat vrahy, násilníky, lapky, padělatele, podvodníky, jedním slovem zloduchy. A stejně jako na Novém Městě mu opět pomáhal důvtipný františkánský mnich Blasius. Tentokrát však oba obhájci práva a spravedlnosti stanuli před mimořádně obtížným případem, který započal v Kutné Hoře, stříbrné pokladnici království. Na zemský sněm se sem sjeli předáci panstva, duchovenstva, rytířstva i měšťanstva. Jedno z nejbohatších českých měst se pyšnilo návštěvou těch nejvýznamnějších osobností země v čele s králem Václavem IV., královnou Žofií a arcibiskupem pražským Zbyňkem Zajícem z Hazmburka…

I

„Svatý Václave,

vévodo české země,

kníže náš,

pros za nás Boha,

svatého Ducha,

Kyrie eleison…“

Svatováclavský chorál zpívaný asi čtyřmi stovkami většinou neškolených mužských i ženských hrdel duněl pod vysokou klenbou arciděkanského chrámu svatého Jakuba. Rozlehlý prostor byl potopen v temně modrém přítmí, jen stříbrné obložení hlavního oltáře se třpytilo odrazem mihotavé záře mnoha svící. Zbožně vonělo kadidlo a rozteklý vosk a také tu, už méně zbožně, páchl pot mnoha shromážděných osob.

Tak vznešení hosté by měli vonět po liliích, pomyslel si v duchu nejvyšší sudí Ondřej z Dubé a vložil ještě více procítěnosti do svého hlasitě zpívaného kyrie eleison. Slavnostní mše svatá, která se v největším kutnohorském chrámu konala, představovala jakýsi úvod k jednání zemského sněmu. Však se tu také sešly ty nejpřednější osobnosti království, mši celebroval sám arcibiskup pražský Zbyněk Zajíc z Hazmburka a přisluhovali mu litomyšlský biskup Jan Železný a vyšehradský probošt a nejvyšší kancléř Václav Králík z Buřenic, hodnostář těšící se mimořádné přízni krále Václava IV. Zasvěcenci do tajů královského dvora si špitali, ale většinou až k půlnoci po mnoha číších vína či medoviny, že ti dva Václavové jsou prý dokonce příbuzní a že proboštův otec ve skutečnosti nebyl vladyka z Buřenic, ale sám císař a král Karel blahé paměti. Jenže kdo ví, jak to bylo doopravdy? Možná to byla jen pustá pomluva, možná drb, který záměrně přiživoval sám vyšehradský probošt, aby si dodal na důležitosti.

Mše pomalu a důstojně spěla ke svému závěru, když tu mnohohlasý chorál zakolísal a vypadalo to, že někteří z účastníků mše náhle zapomněli jeho text. Asi z poloviny hlavní lodě, od čtvrtého z osmi pilířů podpírajících odvážnou klenbu svatojakubského chrámu, se nečekaně ozval úzkostný jekot narušující tyto posvátné chvíle. Král Václav, který s královnou Žofií po boku seděl v křeslech po pravé straně hlavního oltáře, pohoršlivě zvedl obočí a obrátil tvář směrem, odkud se ozýval onen rušivý hlas, ale v chrámovém šeru nic nespatřil. Královský hejtman Mikuláš z Pístného zachytil jeho rozzlobený pohled a vzápětí bez jediného slova, pouze pohybem ruky dal postávajícím zbrojnošům pokyn, aby zjistili příčinu onoho nezvyklého ruchu. Čtyři urostlí chlapíci v kabátcích v královských barvách červené a bílé se začali ze tří stran prodírat mezi věřícími, aby ony rušitele dopadli a vyvedli z chrámu. Ale sotva se ocitli na půli cesty, ozval se další hlasitý výkřik, po němž následovalo ženské hysterické zaječení. Chorál zmlknul v půli slova, jako by ho někdo uťal. Z naříkavého kyrie eleison bylo odzpíváno pouze „kyrie“. Arcibiskup Zbyněk Zajíc se v bílém, zlatem zdobeném ornátu otočil zády k oltáři a přísně zvolal: „Co se děje?“

„Někdo zabil pána z Lichtenburka!“ odpověděl mu čísi vyděšený mužský hlas.

„Uvolněte místo!“ vzkřikl velitelsky Mikuláš z Pístného a rázným a rozhodným krokem vyrazil na místo tragédie. Levou rukou v kožené rukavici si přidržoval hlavici meče, kdežto pravou naznačoval kolemstojícím, aby mu jako královskému hejtmanovi umožnili projít. „Hlídejte všechny východy!“ křikl Mikuláš na své podřízené zbrojnoše. Lidé se před ním vyděšeně rozestupovali a hejtman se zachmuřenou tváří došel ke čtvrtému pilíři, u jehož paty ležela zhroucená postava v zeleném, stříbrnými nitěmi zdobeném kabátci. Pod jejím tělem se zvolna rozlévala kaluž krve.

Mikuláš došel až k mrtvému, sklonil se k němu, uchopil ho za rameno a prudkým trhnutím ho obrátil tváří k sobě. Rázem se naplnily jeho nejhorší obavy. Hleděl do obličeje urozeného pána Hynka z Lichtenburka. Velmož měl v očích skelný výraz, ústa lehce zkřivená a pod módně zastřiženou bradkou zela na krku velká krvavá rána, která mu málem oddělila hlavu od trupu. Předáka vznešeného a starobylého rodu Lichtenburků přímo na posvátné půdě chrámu Páně někdo podřezal jako podsvinče.

II

„Počkej tady!“ přísně napomenul svou manželku Žofii král Václav. Pak se otočil na ustaraného kancléře Václava Králíka se slovy:

„Pohlídej královnu!“ A sám se vydal chrámovou lodí k místu, kde se uprostřed shluku zvědavců tyčila mohutná postava Mikuláše z Pístného nad mrtvým Lichtenburkem. Dva královští zbrojnoši se k panovníkovi hbitě přidali a razili mu cestu mezi vyděšenými věřícími. „Ustupte před Jeho královskou Milostí!“ volali na celý chrám a lidé nevěděli, zda mají pokleknout, nebo zda stačí se před Majestátem jen uklonit. Zato arcibiskup Zbyněk Zajíc vztekle skřípal zuby a rozčiloval se: „Taková spoušť! Teď budeme muset nechat kostel znovu vysvětit!“

„Jinou starost, Eminence, nemáš?“ odbyl ho popuzeným hlasem Václav Králík. To ten zemský sněm pěkně začíná, pomyslel si v duchu a zadoufal, že Lichtenburkův vrah bude záhy dopaden a po zásluze potrestán. U všech východů z kostela stojí přece stráže, a tak by odtud neměla proklouznout ani myš. Jenže v chaosu a zmatku, který kolem zavládl, se nedalo vyloučit cokoliv.

To už král Václav dorazil na místo tragédie. „Co jsi zjistil, hejtmane?“ zeptal se Mikuláše z Pístného.

„Někdo pana Hynka podřezal, Milosti,“ vydechl hejtman a zakabonil se.

„To také vidím, nejsem slepý,“ odsekl na to král. „Ještě dnes večer chci slyšet, že jste toho drzého mordýře dopadli. Osobně mi to přijdeš ohlásit do Vlašského dvora,“ dodal ještě, spěšně se při pohledu na zkrvavené tělo pána z Lichtenburka pokřižoval a rázoval honem pryč, že mu zbrojnoši sotva stačili. Měl vztek a navíc palčivou žízeň a bylo nejvýš na čase ji spláchnout džbánem vína. Královna Žofie se za ním od hlavního oltáře zoufale podívala a pomyslela si: Měl by se ke mně vrátit, jenže to ho ani nenapadne. Občas se ten zatrolený Lucemburk chová, jako bych tady vůbec nebyla. Otočila se po Václavu Králíkovi s otázkou:

„Kancléři, doprovodíte mě?“

„S největší ochotou, Milosti,“ odvětil královský úředník s lehkou úklonou. Ve skutečnosti však měl k ochotě v té chvíli daleko. Byl by se rád podíval na mrtvolu toho zabitého Lichtenburka, jehož pyšné vystupování zaživa srdečně nesnášel. A pak, ač se to k jeho osobě vůbec nehodilo, vzrušoval ho pohled na krev. Jenže když ho požádala sama královna, nezbylo mu než se k ní připojit a tu blonďatou bavorskou svéhlavičku, která si, kdoví proč, oblíbila kázání toho kacíře Husa, doprovodit.

Panovníka našli až venku před chrámem, kde mu štolba pomáhal při nasedání na koně. Když Václav spatřil manželku, zmohl se jen na větu: „Má drahá, následuj mne a ty, kancléři, samozřejmě také!“

„Milosti, máte nějaké pokyny?“ ozval se nejvyšší purkrabí Čeněk z Vartemberka.

„Hejtmanu Mikulášovi jsem nařídil, že musí do večera dopadnout toho sprostého vraha.“

„A co zasedání sněmu?“

„Pane Čeňku, chceš mne snad dopálit?“ přísně se otázal král.

„Ne, to v žádném případě, Milosti,“ honem odvětil Vartemberk a sám dvorně pomohl královně do dámského sedla její grošované klisničky. Žofie ho obdařila okouzlujícím úsměvem a pocítila touhu po jeho objetí. Však už tato Bavořanka natolik znala české dějiny, aby věděla, že leckterá zdejší královna se zakoukala do některého zdejšího šlechtice, byť jí zdaleka nebyl společensky roven. Znala truchlivý, a přece tak vzrušující příběh královny vdovy Kunhuty a Záviše z Falkenštejna. To románek jiné královny, vdovy Elišky Rejčky, s Jindřichem z Lipé měl mnohem lepší konec. Přivřela oči a zasnila se. Představovala si, jak kráčí rozkvetlou loukou ruku v ruce s mužným a pohledným Vartemberkem. Nebo ještě lépe leží vedle něho na loži… Ne, to je hříšná myšlenka! Co by na ni asi řekl ten ctnostný mistr Jan Hus?

Skupina vznešených jezdců se rozjela od arciděkanského chrámu svatého Jakuba k nedalekému Vlašskému dvoru, v němž se nacházela nejen královská mincovna, ale i dočasné sídlo královského páru. Kopyta koní zabušila do hrbolatého dláždění, občas se rozstříkla louže po nedávném dešti, všudypřítomní zvědavci vyděšeně uskakovali k domovním zdem. Král myslel na víno, královna myslela na Vartemberka, Vartemberk měl plnou hlavu sněmu a Václav Králík litoval, že se nemohl podívat na podřezaného Lichtenburka.

III

Žízeň zdaleka neměl jen český král Václav IV. Se stejnými potížemi zápasil navečer následujícího dne i zástupce královského sudího Jakub Protiva z Protivce. Pouze s tím rozdílem, že jeho žízeň nepřepadla v kutnohorském arciděkanském chrámu svatého Jakuba, ale v ulicích Starého Města pražského, kudy se vracel domů ke své manželce Drahuši a ke svým dvěma nezdárným synům, jejichž prospěch v Týnské škole se v poslední době povážlivě zhoršil. Na radnici měl jednání s náměstkem purkmistra, který si mu stěžoval na jakousi rotu lapků troufajících si i na cizí kupce v Ungeltu. „Biřici nám nejsou nic platní. Jakmile je ti vykukové spatří, vytratí se jak pára nad hrncem. Uherští kupci už kvůli nim nechtějí do Prahy jezdit,“ stýskal si náměstek purkmistra a zároveň konšel Franěk z Cách. „Když si vzpomenu, jak dobré vozívali víno. S ním se ty naše kyselé patoky nedají srovnat.“

„To je pravda,“ pokývl hlavou Jakub a hned si vzpomněl, jak ho onehdy po vínu z Košíř pálila žáha. „Ale jak myslíte, že bych vám mohl pomoci?“ dodal opatrně a očima bezděčně zabloudil na malovaný trámový strop síně Staroměstské radnice.

„Jste přece náramně zkušený vyšetřovatel. Však už vy si nějak poradíte.“

„Ale to byste se měl nejdříve obrátit na nejvyššího sudího, urozeného pána Ondřeje z Dubé. Bez jeho svolení se této záležitosti nemohu ujmout.“ Jakub Protiva se zachmuřil. Přece mu nějaký staroměstský konšel nebude zadávat úkoly!

„Podívejte se, pane z Protivce, nejvyšší sudí je stejně jako náš purkmistr na zasedání zemského sněmu v Kutné Hoře. Než bychom se k němu dostali a vyžádali si vás, trvalo by to možná týden, možná déle.“ Franěk z Cách se dlouze podíval na Jakuba, pravou rukou zalovil v pootevřené truhlici a položil na stůl kožený váček se slovy: „Tyhle peníze mohou být vaše, když nám pomůžete.“

„Zadržte, Fraňku, takhle by to nešlo,“ odmítavě zavrtěl hlavou Protiva. Měl své zásady a jeho schopnosti vyšetřovatele rozhodně nebyly ke koupi. Alespoň podle jeho vlastních zásad.

„Proč by to nemělo jít?“ podivil se Franěk z Cách a v jeho kulaté růžové tváři se zračilo nepochopení. Kdyby bylo po jeho, sám by po takovém váčku s chutí sáhl, ale tenhle Protiva je povážlivě divný pavouk. Kolik mu asi Jeho královská Milost platí, aby si mohl dovolit odmítat takové dary?

„Já od vás nic nevezmu,“ zavrtěl Jakub odmítavě hlavou. „To není můj způsob.“

Vida, další ctnostný a neúplatný, jako ten pošetilý kazatel z Betlémské kaple, pomyslel si náměstek purkmistra a nahlas s úšklebkem řekl: „Když nic nechcete, neberte.“ Poté kožený váček hbitě uložil zpátky do truhly a pomalu dodal: „Ale pomoci byste nám jako staroměstský soused mohl. Vždyť se o tom pan nejvyšší sudí nemusí vůbec dozvědět.“

„Když jinak nedáte,“ zachmuřil se Jakub, smířený s tím, že staroměstským konšelům pomůže. Narážka na sousedství u něho viditelně zabrala. „Ale nejdříve si to musím v Ungeltu trochu omrknout.“

Franěk z Cách se rázem celý rozzářil jako sluníčko: „No vidíte, že se dohodneme. Spoléhám na vás. Když budete cokoliv potřebovat…“

Před radnicí zastoupil Protivovi cestu světlovlasý mladík s andělskou tváří, navlečený do šedé mnišské kutny. Před sebou potřásl velkou koženou mošnou a naříkavým hlasem ho oslovil: „Vzácný pane, přispějte na nebohé sirotky! Slitujte se nad nešťastnými holátky! Hospodin vás za to odmění věčnou blažeností!“

Jakub byl jako bývalý novoměstský rychtář podezíravý k podobným sběratelům almužen a zhurta se mladíka otázal: „Co jsi zač? Kdo povolil tuhle žebrotu?“

„Já jsem, prosím, z Bratrstva svatého Josefa Pěstouna. Na naši sbírku máme glejt dokonce od Jeho Eminence pražského arcibiskupa.“

Protiva se zaškaredil: „Ustup mi z cesty, nebo tě, arcibiskup nearcibiskup, dám zavřít do radniční šatlavy.“

Na andělské tváři se objevil zlý škleb. „Alespoň grošík na sirotky!“ zanaříkal mládenec a zatahal Protivu za rukáv jeho kabátce.

„Budiž.“ Jakub zalovil ve svém měšci a odevzdaně hodil mládenci do mošny drobnou měděnou minci. Kdo ví, kde skončí? U sirotků jistě ne. To si dokázal představit. Pak odstrčil mládence, prošel kolem něj a pustil se po hrbolatém dláždění rovnou k Zelené žábě, aby konečně spláchl svou žízeň.

V zadní místnosti této vyhlášené staroměstské krčmy zastihl svého přítele františkána Blasia ve společnosti jeho univerzitních přátel mistra Křišťana z Prachatic a mistra Jana z Jičína. Popíjeli mírně nakyslé víno z Vítkovy hory a zasvěceně debatovali o papežském schizmatu a povážlivém rozkladu církve svaté. Blasius sice hned odhadl, že Jakuba jejich učená debata příliš nezajímá, nicméně neodolal pokušení, aby ji schválně neprotahoval. „Mám dojem, že arcibiskup si to pořádně zavařil u pana krále, když se otevřeně přihlásil k papeži Řehořovi XII. Náš nejmilostivější panovník přece dává přednost Alexandrovi V.“

„Milý Blasie,“ mistr Křišťan významně zvedl ukazovák pravé ruky, „pro Jeho královskou Milost to je jen záminka, aby se mohla utkat s dalším pražským arcibiskupem. Pamatujete přece, jak to bylo s Jenštejnem. Toho přece chtěl utopit ve Vltavě, a nakonec to odnesl ten vikář Johánek. A to jenom kvůli kladrubskému opatovi.“

„Prostě se ten nešťastný Johánek ocitl v nesprávnou chvíli na nesprávném místě,“ povzdechl si Blasius a prorocky dodal: „Třeba ho za to jednou prohlásí za svatého.“

„Všechno je to jen ďáblovo mámení,“ ozval se znenadání ponuře mistr Jičín. Až doposud většinou mlčel, dostatečně se vymluvil na přednášce z teologie ke svým studentům a nyní hledal téma, v němž by si mohl přisadit. „Páni bratři, tři papežové a který je ten pravý? Benedikt, Řehoř, nebo Alexandr?“

„To máš těžké, milý Jene. Vsadíš na jednoho z nich a ejhle, on to bude Antikrist, jak tvrdí náš kolega Hus. Koho máme vlastně poslouchat a nezavřít si přitom království nebeské?“ sugestivně se otázal Blasius.

„Jak znám tvé spády, milý Blasie, ty už máš království nebeské dávno uzavřeno,“ pochmurně se zatvářil Křišťan. „Však ti Hospodin spočítá tvé obcování s tou nevěstkou Magdalenou.“

Jakub se musel usmát nad tím, jak se ti tři vzdělaní duchovní vzájemně špičkovali, a čím více toho vypili, tím s nimi byla u stolu větší zábava. Není divu, že se mu pobyt u Zelené žáby poněkud protáhl, a když konečně dorazil domů, uvítal ho čeledín Jura se zachmuřenou tváří: „Pane z Protivce, paní Drahuši raději nehledejte. Zřejmě se na vás hněvá a šla si lehnout. Ale čeká tady na vás posel pana nejvyššího sudího, který za vámi štval koně až z Kutné Hory.“

Jakub se zakabonil. „Kde je?“

„Paní Drahuše?“

„Ne, ten posel.“

„Tady jsem.“ Ze stoličky v temném, neosvětleném koutě mázhauzu se zvedl nevysoký vousatý muž v šedé prošívanici, jaká se nosila pod plechový krunýř. Nemyté tmavé vlasy mu padaly do čela.

„Pohostili vás trochu?“ zeptal se starostlivě Protiva.

„Vaše paní mi nabídla masovou kaši.“

„A víno? Mám ve sklepě dobré roudnické z arcibiskupského sklepa.“

„To si dám líbit, ale nejdříve bych vám chtěl předat list urozeného pána z Dubé.“

„Co v něm stojí?“

„Máte prý hned přijet do Kutné Hory. Včera ráno při mši svaté kdosi zamordoval pana Hynka z Lichtenburka.“

„Už ani mše svatá a chrámová půda nestojí těm darebákům za trochu respektu. Předpokládám, že ho na místě chytili.“

„Právě že ne,“ povzdechl si vousatý posel. „Jeho královská Milost, která byla také na mši, teď zuří.“

„To si dokážu představit.“

Jakub si povzdechl. Do Kutné Hory se mu vůbec nechtělo. Zvlášť v době, kdy se tam koná zemský sněm. Dobře věděl, že někteří dvořané, s nimiž měl z dřívějška otevřené účty, nebudou vůbec rádi, když ho tam uvidí. Ale příkaz nejvyššího sudího hovořil jasně. Měl co nejdříve nasednout na koně a v doprovodu posla přijet vyšetřit tu ohavnou vraždu. Jenže jak má vlastně postupovat, kde má vraha pana Hynka hledat? Vždyť než do Kutné Hory dorazí, bude jistě ten mordýř dávno ten tam!

IV

„Všechny východy z chrámu jsme hlídali. Ani myš nám neproklouzla,“ trval na svém královský hejtman Mikuláš z Pístného a nevraživě přitom hleděl na Jakuba Protivu. Co do toho ten pomocník královského sudího vůbec strká nos? Že si to přál nejvyšší sudí? On, královský hejtman, se přece zodpovídá pouze Jeho královské Milosti, nanejvýš ještě nejvyššímu purkrabímu, pánu z Vartemberka. Jenže když se koná zemský sněm, hned je tady spousta chytráků a kdekdo si troufá mu radit. Ďas aby to spral!

„Nic ve zlém, hejtmane,“ pokusil se Jakub uklidnit Mikuláše, protože si dobře všiml jeho lehce popuzeného výrazu v tváři, „jistě jste nemohli prohlížet všechny účastníky mše, zda u sebe náhodou nemají zakrvácený nůž.“

„Samozřejmě že ne. Copak mohou královští zbrojnoši prohledávat urozené pány, kteří sem přijeli na zemský sněm?“

Mikuláš, který byl takřka stejně vysoký jako Protiva, se zamračil ještě více. Jakub si uvědomil, že mají-li spolupracovat při pátrání po vrahovi Hynka z Lichtenburka, bude ho muset nejdříve trochu uchlácholit.

„Jistě jste, hejtmane, udělali všechno, co bylo ve vašich možnostech.“

„To tedy udělali, ale vraha nemáme a Jeho Milost běsní a považuje celou záležitost za urážku Majestátu.“

„Dokážu si to představit,“ chápavě pokývl hlavou Jakub. „Pojďte se raději podívat do chrámu. Potřebuji si ujasnit, kde kdo v době vraždy stál.“

„Nemyslete si, že vám, pane z Protivce, budu co platný. Já vím, kdo stál v první řadě, ale pana Hynka zavraždili u čtvrtého pilíře. Kolem byla spousta lidí, všichni zpívali chorál, nebo to alespoň předstírali, a někdo snadno mohl přistoupit zezadu k pánovi z Lichtenburka, proříznout mu hrdlo a honem schovat nůž.“

Vešli do zšeřelé chrámové lodi, kterou slabě ozařovaly jen mihotavé plamínky svící u hlavního oltáře a denní světlo pronikající dovnitř barevnými vitrážemi v úzkých oknech. Jakuba napadlo, že kutnohorští havíři na svém arciděkanském chrámu rozhodně nešetřili. Nejen vitráže, ale i četné sochy a obrazy světců a stříbrné obložení oltáře byly toho dokladem.

„Pan Hynek z Lichtenburka stál asi tady.“ Hejtman došel až ke čtvrtému z osmi pilířů, které podpíraly vznosnou chrámovou klenbu.

„A někdo k němu zezadu přistoupil a prořízl mu hrdlo,“ dopověděl za něj Jakub. „Říkám to tak správně?“ ujistil se ještě otázkou.

„Ano. Správně.“ Hejtman přikývl.

„Jak byl pan Hynek vysoký?“

„Leží v márnici. Můžete se jít podívat,“ odsekl Mikuláš a pak, jako by se mu to rozleželo, mírněji dodal: „Byl asi tak o půl hlavu menší než vy nebo já.“

„To znamená, že vrah musel mít vyšší postavu. Nebo také vrazi…“

„Proč říkáte vrazi?“

„Vás nenapadlo, že by jich mohlo být víc?“

„Napadlo,“ přikývl královský hejtman. „Mohl mít v davu komplice, kteří mu dělali zeď. I o tom jsem uvažoval.“

„Každopádně mohla na jeho plášti či kabátci ulpět krev mrtvého a to by ho mohlo prozradit.“

„Žádné krve, kromě té, která vytékala z rány v krku, jsem si nevšiml.“

„Hmmm. A co vražedná zbraň?“

„Už jsem vám přece říkal, že se žádná nenašla.“

Mikuláš znovu upadl do trudomyslnosti a špatně skrýval vztek.

„Půjdeme, ne?“ zavrčel.

„Ještě ne,“ zarazil ho Jakub. „Chci si prohlédnout všechny východy z kostela.“

„Co na nich uvidíte?“

„Ještě nevím,“ zamručel zamyšleně Jakub. Rozhlédl se po prázdné chrámové lodi, když tu si všiml jakéhosi pohybujícího se stínu u vchodu do sakristie.

„Hej, člověče, kdo jsi? Co jsi zač?“

Stín se zastavil a Jakub pozorněji pohlédl jeho směrem. Teprve po chvíli v šeru rozeznal už nemladého, lehce přihrblého mužíka, který byl jen o málo vyšší než klekátko u postranního oltáře.

„Já jsem, prosím, kostelník, chrámový sluha,“ ozval se skřípavý hlas malého hrbáčka.

„Byl jsi tady při mši, která se sloužila při zahájení zemského sněmu?“

„To víte, že ano, pane z Protivce.“

„Ty mne znáš?“

„Nikdy jsem vás neviděl, ale důstojný pán arciděkan říkal, že přijedete. Prý jste nejlepším vyšetřovatelem v celém království.“

„To ti říkal pan arciděkan?“

„Ano, prosím.“

„Neviděl jsi při té mši něco podezřelého?“

Hrbáček se zamyslel a na čele mu naskočily hluboké vrásky.

„Teď si na něco vzpomínám. Viděl jsem nedaleko toho urozeného pána, co ho zabili, nějakého řeholníka. Měl černý hábit, jaký nosívají benediktini, a přes hlavu přetaženou kápi…“

„A tohle jsi mi nemohl říci hned po té mši?“ obořil se na hrbatého kostelníka hejtman Mikuláš.

„Vy jste se mě na nic neptal, pane královský hejtmane,“ odvětil chrámový sluha a jeho námitce se nedalo nic vytknout.

„Co dělal ten benediktin?“ zeptal se Jakub.

„Já jsem ho viděl chvíli před tím hrozným mordem…“

„Stál blízko Hynka z Lichtenburka?“

„Myslím, že ano, ale jist si nejsem. Já jsem, prosím, neznal pana Hynka z Lichtenburka. Dozvěděl jsem se, kdo to je, až potom, co ho zabili.“

„A kdy jsi ještě viděl toho benediktina?“

„Já jsem stál tady za závěsem u vchodu do sakristie. Ten benediktin vešel dovnitř.“

„Ty jsi ho pustil?“

„Nikdo mi nepřikázal, abych ho nepouštěl. Já jsem si myslel, že přijel s panem arcibiskupem z Prahy.“

„Aha,“ pokývl hlavou Jakub. „A co bylo potom?“

„Jak potom?“ nechápavě se na něho podíval kostelník.

„Potom co vešel ten černý mnich do sakristie,“ dodal za Jakuba hejtman Mikuláš.

„Co by bylo? Asi zase vyšel ven z našeho chrámu. Nehlídal jsem ho. Myslel jsem si…“

„Že patří k arcibiskupovi,“ smutně dodal Mikuláš.

„Jak to víte?“ podivil se hrbáček.

Jakub se musel usmát. Ale zároveň ho cosi napadlo. „Říkal jsi o tom benediktinovi ještě někomu?“

„Říkal,“ rozzářil se kostelník. „U nás v krčmě U Zlatého draka. Jeden chlapík se mě vyptával, kdo všechno byl na mši, tak jsem řekl, že Jeho královské Milosti a také Jeho Eminence pan arcibiskup s jedním benediktinem a…“

„Měl byste ho dát hlídat, pane královský hejtmane. Nejlépe ho zavřít do městské šatlavy,“ přerušil hrbáčka Jakub.

„Zavřít? Mě? Proč? Vždyť jsem nikoho nezabil!“ zakvílel nešťastný kostelník a málem se rozbrečel.

„Ale někdo by mohl zabít tebe. Zřejmě jsi viděl něco, co jsi vidět neměl,“ pronesl pochmurně Protiva.

V

Vlašský dvůr, sídlo královské mincovny a mincmistra, nechal nedávno král Václav IV. rozšířit o dvoupatrový královský palác, zvaný též „Vysoký dům“, a opatřit silnými hradbami. V prvním patře „Vysokého domu“ se nacházela „královská světnice“, vlastně sněmovní sál, v průčelí ozdobený znaky zemí Koruny české, tedy Čech, Moravy, Slezska a Horní a Dolní Lužice. Když král pobýval v Kutné Hoře, právě v této místnosti úřadoval.

Cožpak o to, pro něj samotného byla „královská světnice“ dostatečně důstojná a reprezentativní, ale pokud se sešli představitelé stavů na zemském sněmu, zdaleka nemohla stačit. Jen někteří mohli usednout na tvrdé židle, ale většina při sněmovním rokování stála a tím více se snažila ty druhé překřičet. A to sem ještě otevřenými okny pronikalo nesnesitelné bouchání kladivy z mincovny a také zápach z hutě, kde se šmelcovala stříbrná ruda.

„Svatý Bože, zavřete ta okna,“ vzkřikl nejvyšší purkrabí Čeněk z Vartemberka.

Jako z udělání byli sluhové připravení k tomuto účelu na opačné straně místnosti, než se nacházelo nádvoří, a museli se tudíž prodírat mezi hustě namačkanými účastníky sněmu.

Král Václav IV., který se rozvaloval v kůží potaženém křesle pod erby zemí Koruny české, se mračil. Neměl podobná shromáždění rád, ale nezbývalo mu než je svolávat, pokud si chtěl vymoci mimořádné daně. Jenže potom, co hned při úvodní mši svaté, kterou mělo být rokování zahájeno, kdosi zavraždil pana Hynka z Lichtenburka, nikdo na daně ani nevzdechl.

„To už přestává všechno,“ rozkřikl se právě opavský vévoda Hanuš a rozčileně mával rukama, „mordýř je přímo mezi námi a královští zbrojnoši jsou bezmocní.“

„Jak víš, že je mordýř mezi námi, Hanuši?“ rozzlobeně zvolal král.

„Pokud je mi známo, na mši byli jen účastníci sněmu a nikdo cizí. Pan hejtman Mikuláš samozřejmě vraha nevypátral. Jak by také mohl, že? Přece nemůže ukázat prstem na některého z urozených pánů! Co když je to třeba támhle Haralt z Kunštátu nebo královský rada Jan Čúch ze Zásady či třeba Vilém z Hradce…“

„Tak dost, to už přeháníte, pane Hanuši!“ zvolal Čeněk z Vartemberka. „Nedovolím, aby byli napadáni přítomní šlechtici.“

„Pche, kdo je to, Jan Čúch?“ ušklíbl se vévoda. „Prý šlechtic! Jeho táta měl tvrz, co vypadala jak selská chalupa, kdežto synáček se vlichotil do přízně samotného panovníka a nyní beztrestně krade jako straka…“

Hanuš Opavský nedořekl své obvinění, protože rozlícený Jan Čúch se s taseným mečem dral zástupem sněmovníků k němu a křičel: „Ještě slovo a jsi synem smrti!“

„Tak tomu říkám doznání! Stejně jako jsi zabil pana Hynka, chceš nyní zabít i mne, pokrevního příbuzného českých králů? Jen pojď, jestli si troufáš! Udělám si z tebe masovou kaši k večeři!“

Král se otráveně zvedl, uchopil za ruku svou choť a důrazně směrem k ní pravil: „Pojď, drahá Žofie, nemusíme snad být u této hospodské rvačky.“ Po těchto slovech se panovnický pár zvedl a za doprovodu několika zbrojnošů se vydal k nejbližšímu východu ze sněmovní síně. Mezitím už kdosi, snad Jindřich Lefl z Lažan, zastavil deroucího se Jana Čúcha a s pomocí ostatních mu vykroutil z ruky obnažený meč. Rozčilený Vartemberk se rázem uklidnil a honem předal slovo nejvyššímu sudímu Ondřeji z Dubé.

„Vzácní páni, mohu vás ubezpečit, že vrah pana Hynka z Lichtenburka bude brzy dopaden. Právě dnes přijel do Kutné Hory zástupce královského sudího Jakub Protiva z Protivce a nyní spolupracuje s královským hejtmanem Mikulášem z Pístného na vyšetření onoho ohavného zločinu.“

„Kdo je to, ten Jakub Protiva?“ zajímal se Ota z Bergova.

„Nejlepší vyšetřovatel v celém království,“ hlasitě mu odpověděl Ondřej z Dubé.

„Vážně?“ pochybovačně se zatvářil Ota a obrátil zrak na královského kancléře Václava Králíka. Ten zachytil jeho pohled a mírně pokývl hlavou a zamračil se: „Musím s pánem z Dubé souhlasit, i když to neříkám rád.“

„Máte snad něco na svědomí, vážený probošte?“ ušklíbl se Jan z Michalovic.

„Ten Protiva je drzý a nechová žádnou úctu k nejvyšším královským úředníkům,“ ponuře prohlásil Václav Králík.

„Právě takového muže potřebuji,“ sebejistě pronesl Ondřej z Dubé. „Jen si vzpomeňte, že dostal na popraviště i bývalého nejvyššího podkomořího Zikmunda Hulera.“

„To byl on?“ překvapeně se otázal Haralt z Kunštátu. „Pak je to ovšem muž na svém místě.“

„Však jsem mu pomohl,“ dal se slyšet opavský vévoda a po tváři se mu rozlil široký úsměv, který vůbec nesvědčil o tom, že ještě před chvílí se chtěl pobít s Janem Čúchem ze Zásady. „A vůbec, Vartemberk by měl, když odešel panovník, prohlásit sněm za skončený. Alespoň já odjíždím domů do Opavy.“

„Každý, kdo opustí Kutnou Horu, vystavuje se nebezpečí, že upadne do podezření z vraždy,“ vzkřikl Ondřej z Dubé.

„Jen to zkuste, pane nejvyšší sudí! Já také odjíždím na svůj hrad,“ odsekl na to Jan z Michalovic a ve sněmovní síni rázem propukl ještě větší zmatek.

VI

Pohrůžka Jana z Michalovic nebyla vyřčena naprázdno. Jednání zemského sněmu se rozpadlo a na druhý den se královská světnice ve Vlašském dvoře zaplnila jen asi z poloviny. Jako pouhý divák se tu objevil i pomocník královského sudího Jakub Protiva z Protivce, a kdyby neměl na krku vyšetřování té podivné vraždy při mši svaté, docela by se býval bavil. Rokující páni, rytíři, duchovní a zástupci královských měst křičeli jeden přes druhého a nejvyšší purkrabí Čeněk z Vartemberka zjevně rezignoval na řízení schůze. Prostě ho ostatní překřičeli. Král Václav s královnou Žofií chyběli, panovník jenom vzkázal, že se nedostaví dříve, dokud se jednající nedohodnou a neschválí mu mimořádnou daň. A tomu se každý rád vyhnul. Zavraždění pana Hynka z Lichtenburka bylo k tomu vhodnou záminkou.

„To není zemský sněm, ale hádání babek na tržišti,“ usoudil Jakub a hejtman Mikuláš na jeho slova jen s hořkým úsměvem přikývl.

„Co tu vlastně hledáme?“ otázal se Protivy.

„Vraha, milý hejtmane,“ prohlásil zcela vážně Protiva.

„Myslíte?“ podivil se Mikuláš z Pístného.

„Pokud jím nebyl ten tajemný černý mnich, kterého spatřil kostelník od svatého Jakuba, potom to musel být někdo z účastníků sněmu. To dá přece rozum.“

„Hmmm,“ zamručel hejtman, který už si toho dne musel znovu vyslechnout panovníkovo hromobití na svoji hlavu. Václav IV. se totiž náramně rozhořčil nad tím, že stále ještě nedopadli pachatele ohavného mordu.

„Vám se to mluví, pane z Protivce. Vy nechodíte k Jeho královské Milosti na kobereček a nemusíte poslouchat jeho nadávky.“

„Je mi vás líto, hejtmane. Znám našeho panovníka natolik, abych tušil, čeho všeho je schopen. Nicméně nemohu se zbavit dojmu, že se možná právě teď na našeho vraha díváme, jenže na něj nemůžeme ukázat prstem.“

„Upřímně řečeno, raději bych byl, kdyby tím vrahem byl onen černý mnich, kterého viděl kostelník, než některý ze zde přítomných vznešených a urozených pánů. Dovedete si představit, že bychom někoho takového nařkli ze zločinu tak ohavného, jakým je sprostá vražda? Co by nám asi tak řekl? Nepochybuji, že v té chvíli bychom měli do žaláře blíže my dva než on.“

„Nepodléhejte panice, hejtmane. Žádný strom přece neroste do nebe. A budeme-li mít po ruce pádné důkazy, nebude ani náš král držet nad sebeurozenějším pánem ochrannou ruku.“

„Já vím, že jste sice usvědčil i bývalého podkomořího Zikmunda Hulera za zločinu a dostal ho na popraviště, ale podruhé by se vám to už nemuselo podařit,“ skepticky poznamenal Mikuláš.

„Mimochodem, neptal jste se Jeho Eminence arcibiskupa na toho podezřelého benediktina?“

„Mluvil jsem jen s nejvyšším sudím, panem Ondřejem z Dubé, který mi slíbil, že tuto otázku arcibiskupovi položí. Zatím stále ještě nevím, jak pořídil.“

V té chvíli to v královské světnici nečekaně zašumělo a herold jasným hlasem zvolal: „Jeho Milost Václav toho jména čtvrtý, král římský a král český!“

Panovník s nakadeřenými světlými vlasy, oblečený v červeném, zlatě zdobeném kabátci a úzkých modrých nohavicích, se rozhlédl po přítomných. Říšští kurfiřti ho sice před časem zbavili titulu římského krále a zvolili na jeho místo Ruprechta Falckého, ale Václav se přesto i nadále považoval za římského krále. Však také na svém kabátci neměl vyšitého českého dvouocasého lva, ale říšského orla.

Za napjaté pozornosti přítomných došel nejistým, vratkým krokem do čela síně, zjevně už od rána holdoval vínu, jak mu to prý předepisoval jeho lékař Zikmund Albík z Uničova, a bez souvislosti vyštěkl na přítomné: „To jste udělali naschvál!“ Síň oněměla. Nikdo nechápal, co tím král myslí.

„Ta vražda byl komplot proti mimořádné dani!“

Kancléř Václav Králík zvedl ruku, aby něco řekl, ale Václav mu nedovolil promluvit: „Nepřerušuj mě, probošte!“

„Já vás nepřerušuji, Milosti!“

„To bych si také vyprosil!“ Král se od Václava Králíka odvrátil a zavrčel na nejvyššího purkrabího: „Ohlas přerušení zemského sněmu.“ A spíše pro sebe procedil skrze zuby: „Tohle vám nedaruji, zvyjebanci!“ Po tváři mu přelétl poťouchlý úsměv a tentokrát pevným krokem opustil královskou světnici. Rázem se znovu rozpoutal chaos, jeden křičel přes druhého a v té vřavě si Jakub Protiva ani nevšiml nastrojeného nevysokého mladíčka, který mu chtěl cosi říci. „Pane z Protivce!“ opakoval už poněkolikáté a stále zesiloval hlas, až konečně se k němu Jakub obrátil.

„Já jsem Oldřich z Lichtenburka, nejstarší syn Hynka z Lichtenburka. Mohl bych s vámi hovořit?“

Protiva se zarazil a opatrně se zeptal: „Vy jste syn toho…“

„Ano, můj otec byl zavražděn při mši svaté v arciděkanském chrámu svatého Jakuba.“

„Máte snad nějaké podezření, kdo to mohl udělat?“ Protiva se na módně vystrojeného mládence se zájmem podíval. Oldřich z Lichtenburka měl podobně nakadeřené vlasy jako král Václav, což jeho bezvousé tváři dodávalo poněkud ženského vzezření. Na sobě měl kabátec na pravé straně modrý, na levé žlutý, kdežto u nohavic tomu bylo naopak. Pravá byla žlutá a levá modrá. Špičky jeho škorní z jemné hnědé kůže mířily vzhůru jako malé věžičky.

„Podezření bych tomu neříkal. Každopádně té vraždě předcházelo něco velmi divného. Mohli bychom si o tom někde v klidu popovídat?“ otázal se mladý šlechtic.

„Ale jistě,“ horlivě souhlasil Jakub. „Nedaleko je hostinec U Sedmi andělů. Náhodou jsem tam ubytován.“

„Dobrá,“ souhlasil Oldřich. „Ale byl bych nerad, kdyby nás dva někdo viděl odcházet spolu. Mám k tomu své důvody.“

„Půjdu tedy napřed,“ chápavě přikývl Protiva, ačkoliv nechápal vůbec nic. „A co vy, hejtmane?“ obrátil se na Mikuláše z Pístného.

„Doprovodíte mne?“

„Musím dohlédnout na královské stráže. Jestli Jeho Milost myslí přerušení sněmu vážně, budu s tím mít spoustu starostí.“

Rozloučili se jen pokývnutím hlavy a zástupce královského sudího opustil Vlašský dvůr.

VII

Jakub Protiva příliš nestál o to, aby se s ním mladý Lichtenburk sešel v lokále hostince, kde by byli všem lidem na očích. Kdoví, zda by mezi nimi nemohl být někdo, kdo má s vraždou pana Hynka něco společného. Kdyby někdo takový viděl zástupce královského sudího, jak si povídá s Oldřichem z Lichtenburka, mohlo by ho to varovat. Naštěstí byl lokál stejně beznadějně plný. Nahrnul se sem snad každý, kdo měl co dělat se zemským sněmem, ať už se jednalo o přímého účastníka, nebo někoho z doprovodu. A proto Protiva, sotva vešel k Sedmi andělům, zastavil se u mladičké světlovlasé šenkýřky, která právě nesla hned šest korbelů piva.

„Něco bych od tebe chtěl, holubičko.“

Děvče odseklo: „Nevidíte, pane, že mám práci?“

„Snad nemusí být hned tak zle,“ usmál se Jakub a mezi dvěma prsty mu zasvítila velká stříbrná mince.

Šenkýřka si ho prohlédla a usoudila, že se jí ten chlapík docela zamlouvá. Není už sice nejmladší, ale má hezký pravidelný obličej, byť protkaný vráskami, a vysokou urostlou postavu. A stříbrná mince, pokud bude mít sestřičky, také není k zahození.

„Chcete se pobavit, pane? Ale až tady skončím.“ Lehce si špičkou jazyka olízla rty a v očích jí zajiskřilo.

„Milá panno, nechci se tě dotknout, ale neměl jsem na mysli laškování,“ poopravil její představy Protiva, ale hned vzápětí ho kdosi u dlouhého stolu přerušil výkřikem: „Hej, co je s tím pivem?“

„Už jdu!“ zavolala šenkýřka a vrhla na Jakuba zoufalý pohled.

„Kdyby se na mne někdo ptal, budu u sebe ve své komnatě,“ honem jí pošeptal Protiva a zasunul jí stříbrnou minci do výstřihu. Poté se otočil a vešel na chodbu, odkud vedly dřevěné schody do patra. Ještě než k nim došel, znenadání do něj vrazil lehce opilý mladík. Měl nakadeřené kaštanové vlasy, které mu padaly do čela, a na sobě jasně modrou pláštěnku, na širokých rukávech opatřenou třepením. „Co tu překážíš, chomoute?“ vyjel na Jakuba. Ale ten po něm hmátl a svou silnou pravačkou mu stiskl krk se slovy: „Važ slova, mládenče! Jsem zástupce královského sudího.“

Mladý muž se mu vyškubl a ohradil se: „Nesahejte na synovce pražského arcibiskupa.“

„Tak synovec Jeho Eminence? To bys měl lépe dbát na křesťanské mravy. Co by asi tak na tvé chování strýček řekl?“

„Jsem Adam Zajíc z Hazmburka,“ pyšně se nafoukl mladík v modré pláštěnce a výhružně zakoulel očima.

„Jakub Protiva z Protivce. A teď mne nezdržuj!“

Zástupce královského sudího se lhostejně odvrátil a vydal se vzhůru po schodech. V patře panovalo až podezřelé ticho. Z přízemí sem slabě doléhal křik z lokálu. Jakub došel až ke své komnatě a s překvapením shledal, že její dveře jsou pootevřené. Zarazil se, sáhl po meči a vytáhl ho co nejtišeji z pochvy. Poté udělal tři co nejopatrnější kroky, aby ho nebylo slyšet, a rázně s obnaženou zbraní vpadl do pronajaté místnosti. K jeho údivu byla prázdná, alespoň na první pohled to tak vypadalo. Ale sotva učinil několik kroků k posteli, cosi se za ním pohnulo a on vzápětí ucítil nepříjemný tlak na krku. Upustil meč a nechal ho se zařinčením spadnout na dřevěnou podlahu.

„Ach, to jste vy, pane z Protivce. Promiňte, že jsem vás hned nepoznal,“ ozval se za Jakubovými zády hlas Oldřicha z Lichtenburka. Mladý šlechtic schoval dýku, kterou prve ohrožoval Protivův krk.

„Jak jste se tady tak narychlo vzal? A proč jste na mne vytáhl nůž?“ Také Jakub, jemuž se zjevně ulevilo, vrátil svůj meč zpátky do pochvy.

„Za tu dýku se omlouvám. Od té doby, co mi zabili otce, mám strach a raději hned sahám po zbrani. Opatrnosti není nikdy dost. A kde jsem se tady vzal? Šel jsem hned za vámi, a když jsem viděl, jak laškujete s tou šenkýřkou, rozhodl jsem se, že vás nebudu rušit a raději na vás počkám nahoře.“

„Jak jste poznal, která komnata je moje?“

„Máte upovídaného sluhu,“ usmál se pan Oldřich, už zcela uklidněný.

„Aha, Jura se zase chlubil, co?“ dovtípil se Jakub. „Musím mu trochu vyčinit.“

„Nebuďte na něj až tak přísný,“ maličko se usmál mladý Lichtenburk. „Prozradil jsem mu, kdo jsem a že s vámi potřebuji mluvit v přísném soukromí. Hned se zajímal, zda jsem něco nezjistil ohledně otcovy vraždy…“

„Aha, Jura si zase chtěl sám hrát na vyšetřovatele. Jen doufám, že nás teď neposlouchá.“

„Kdepak, podle toho, co říkal, nás prý bude hlídat venku před hostincem.“

„Pak je to v pořádku,“ souhlasil Jakub. „A co vy máte na srdci?

Víte snad, kdo chtěl zabít vašeho otce?“

Oldřich si povzdechl a odmítavě zavrtěl hlavou: „To ne, ale když jsem se po tátově smrti probíral vzpomínkami, něco mě napadlo. Něco hodně podezřelého.“

„Sem s tím, mluvte!“

„Jsme čtyři bratři, ale lichtenburské panství je velké a bez problémů nás všechny čtyři uživí. Nemáme mezi sebou spory. Já jsem sice hlavní dědic, ale mí bratři vědí, že se s nimi spravedlivě podělím…“ Lichtenburk se odmlčel a naprázdno polkl. „Jenže teď si nejsem jistý, zda nám dědictví bude stačit, dokonce mám strach, že nezdědíme nic.“

„Jak to?“ Jakub se na mladého šlechtice pátravě zadíval.

„Asi před třemi týdny se otec vydal na Pražský hrad do kanceláře zemských desek a vím jen, že chtěl změnit svoji poslední vůli. Nechápal jsem to, ale bylo to otcovo rozhodnutí, proti němu jsem byl bezmocný…“

„Říkáte, že změnil poslední vůli? V čí prospěch?“

„To bohužel nevím. Královský notář o tom nechtěl za otcova života mluvit.“

„Vydědil vás pan Hynek? Měl snad k tomu důvod?“

„Kdepak, naše vztahy byly bez jediné poskvrnky, myslím, že otec svou rodinu miloval a ani my, čtyři jeho synové – nepočítám sestru Ludmilu, která se provdala za pana Zdislava ze Šternberka –, jsme mu nezavdali ani tu nejmenší příčinu k nějaké hořkosti. Samozřejmě nikdo není dokonalý. Otec míval spory s příslušníky moravské větve našeho rodu, s Bítovskými z Lichtenburka, ale to je stará řevnivost, která má počátek ještě u našich dědů.“

„Dobrá,“ kývl Jakub zamyšleně hlavou. „A co ode mě vlastně chcete?“

„Jste pomocníkem královského sudího. Když nahlédnete do otcovy nové poslední vůle, máte jeho vraha. Vždyť proč by ho někdo zabíjel, kdyby z toho neměl prospěch? Třeba se bál, že otec změní svou poslední vůli ještě jednou zpátky v náš prospěch…“

„Zadržte, pane z Lichtenburka. Bohužel nemám možnost nahlédnout do testamentu vašeho otce, ale povězte mi, proč máte dojem, že ho dal změnit ve váš neprospěch? Mluvil snad o tom s vámi?“

„To ne, ale proč by jinak měnil poslední vůli? Zřejmě chtěl naše panství odkázat někomu jinému. V poslední době byl podrážděný, vyhýbal se nám, svým synům. Měl jsem dojem, že ho něco trápí.“ Jakub zamyšleně pokývl hlavou: „Pochybuji, že by vás chtěl vydědit. Ale musím přiznat, že mnozí velmoži ve zbožném pohnutí či jako projev kajícnosti odkazují část svého majetku církvi, klášterům, špitálům a podobně, byť je to na úkor vlastní rodiny. Jenže nikdy se nejedná o všechen majetek, v tomto ohledu snad nemusíte mít obavy. Zřejmě i ve vašem otci se probudila silná zbožnost a chtěl něco odkázat církevním otcům či na dobročinné účely. Nechápu však, jak by to mohlo souviset s jeho vraždou…“ Jenže sotva tuto větu Jakub vyřkl, hned si vzpomněl na onoho tajemného mnicha, kterého viděl hrbatý kostelník od Svatého Jakuba. Napadlo ho, zda mezi tím černým řeholníkem a změnou testamentu mrtvého předáka Lichtenburků není nějaká souvislost. Co když byl pan Hynek opravdu zavražděn právě proto, aby nemohl zpátky změnit svou poslední vůli? Jenže Protiva se nedokázal smířit s představou, že by nějaký mnich zachraňoval odkaz ve prospěch svého kláštera či řehole surovou vraždou na chrámové půdě a uprostřed mše svaté. Cožpak by se odvážil tak strašného hříchu? Ne, ne, v tom bude určitě něco jiného. Zřejmě se ten někdo za mnicha jen vydával. Ale byl vůbec vrahem? Neplete se ten hrbatý kostelník od Svatého Jakuba?

V té chvíli se na chodbě ozval dusot těžkých škorní. Jakub a mladý Lichtenburk zmlkli a ohlédli se na zavřené dveře. Prásk, kdosi je prudce rozrazil a do komnaty vpadl královský hejtman Mikuláš z Pístného jako vichřice. Tvář měl bledou a oči mu plály vzrušením.

„Co se děje?“ uvítal ho Protiva otázkou.

„Kostelník od Svatého Jakuba je mrtvý!“ vydechl hejtman.

„Jak to? Vždyť jsme ho dali zavřít do šatlavy, aby na něj nikdo nemohl,“ podivil se Protiva.

„Také to nechápu. Cela byla zamčená a on ležel na slámě s proříznutým hrdlem. Jeho tělo bylo ještě teplé. Někdo ho musel zamordovat těsně předtím, než jsem přišel do městského vězení.“

Mikuláš z Pístného klesl na dubovou truhlici v Protivově komnatě a v obličeji se mu zračilo zoufalství.

VIII

Oldřich z Lichtenburka neměl vůbec ponětí o tom, že nějaký kostelník dřepěl v městském vězení, a tak jen nechápavě hleděl střídavě na královského hejtmana a na Jakuba Protivu: „Vysvětlíte mi, pánové, co vlastně byl ten kostelník zač?“

„Zřejmě viděl vraha vašeho otce a zdá se, že pro to musel zemřít,“ hlesl ponuře Mikuláš z Pístného.

„Ale co když to bylo jinak?“ napadlo náhle Jakuba. „Co když zemřel proto, aby se vrah zbavil spoluviníka?“

„Ten hrbáček, že by se podílel na vraždě?“ zapochyboval Mikuláš.

„Jako spolupachatel by byl ideální,“ namítl Protiva. „Jistě nikdo tak neznal chrám svatého Jakuba a možnosti úniku jako právě on. Při tom, jak vypadal, nebyl nikomu nápadný…“

„Ale co ten černý mnich, o němž mluvil?“

„Náš kostelník si ho mohl vymyslet, aby odvedl pozornost od skutečného vraha, a doufal, že mu tu lež spolkneme.“ Protiva se na chvíli odmlčel a pak se zeptal: „Vyslechl jste, hejtmane, vězeňské dozorce? Neměl kostelník návštěvu?“

„Kdo by za ním chodil, vždyť kromě nás dvou a městských biřiců nikdo nevěděl, že je ve vězení.“

„To je právě divné… Mysleli jsme si, že za mřížemi bude nejlépe chráněn, a podívejme, vrah si ho našel i tam. Že by vraždu spáchal některý z dozorců?“

„To bych vyloučil. Moji muži už je vyslechli a bez výsledku. Ani když jim pohrozili mučírnou, nemělo to na ně žádný vliv.

Nikdo z nich o ničem neví. Jediný, kdo navštívil kostelníka, byl vězeňský kaplan.“

„To je mi novinka! V Kutné Hoře mají i vězeňského kaplana? Takovou vymoženost nemáme ani ve městech pražských,“ ušklíbl se Jakub. „Mluvil jste s ním?“

„Ne. Hned mě napadlo, jestli tím vězeňským kaplanem není ten tajemný černý mnich, co ho viděl náš nešťastný kostelník, ale dozorci shodně tvrdili, že ho všichni znají, a hovořili o něm jako o otci Tadeášovi. Prý si rád přihne, což by vysvětlovalo, že jsem ho v jeho bytě nenašel.“

„Asi bude v některé krčmě,“ usoudil Protiva. „Každopádně ho musíme vyslechnout. Zdá se, že je jediným podezřelým. Vždyť nikdo jiný asi neměl příležitost kostelníka zabít.“

Hejtman však místo odpovědi jen zakroutil hlavou.

„Chtěl bych se nejprve podívat na toho mrtvého,“ oznámil Jakub. Nešli daleko. Městské vězení bylo přímo naproti Vlašskému dvoru, skoro by se dalo říci, že bylo jeho součástí. Bytelný měšťanský dům vypadal napohled nevinně, ale ve skutečnosti v sobě skrýval kutnohorskou rychtu, zbrojnici a mučírnu. Ve sklepě bylo dvanáct cel vystlaných slámou a opatřených malým okénkem až skoro u stropu a bytelná mříž je oddělovala od studené a vlhké chodby. Uvnitř bylo přítmí, jen slabě osvětlované dvěma planoucími pochodněmi, zasazenými do zrezivělého držáku ve zdi. Šebestián, tak se totiž ten hrbatý kostelník jmenoval, vypadal i po smrti jako ošklivý skřet. Tvář měl bledou, oči vytřeštěné, zatím mu je žádný z dozorců nezatlačil, a Protivovi se zdálo, že se v nich zračí děs.

Ležel na slámě jako v poslední křeči, ruce rozhozené a zaťaté v pěst, a na krku měl hlubokou ránu.

„Zrovna takhle byl zabit pan Hynek z Lichtenburka,“ zabručel hejtman Mikuláš. „Stejně zezadu proříznutý krk. Vsadil bych se, že svého vraha znal, jinak by mu nedovolil, aby se k němu zezadu tak těsně přiblížil.“

„Úplně mne obešla hrůza,“ ozval se Hynkův syn Oldřich, kterého cestou do vězení nedokázali setřást. To Jakubův čeledín Jura alespoň postával venku, protože jeho pán nebyl rád, když se mu pletl do vyšetřování. „Vypadá to, jako by obě vraždy spáchal tentýž člověk.“

„Spíše zrůda než člověk,“ ulevil si Protiva. Chvíli si ještě mrtvého hrbáčka prohlížel, a když usoudil, že víc už na něm nevykouká, navrhl: „Pojďme navštívit toho kaplana Tadeáše!“

Sotva vyšli na ulici, vyrazil proti nim ramenatý chlapík v šedém mnišském hábitu s velkou koženou mošnou: „Vzácní páni, přispějete na sirotky!“

„Co ty jsi zač?“ nevrle na něj udeřil hejtman.

„Jsem z Bratrstva svatého Josefa Pěstouna. Staráme se o sirotky…“

Mikuláš ho však nenechal domluvit: „Raději se starejte sami o sebe, ať neskončíte tady v tom vězení za námi!“

„Vybírání almužen na sirotky povolila Jeho Eminence arcibiskup pražský,“ zakňoural muž v hábitu.

„Ale já jsem královský hejtman a dobře ti radím, chlape, zmiz, nebo tě dám sebrat pro žebrotu!“

Chlapík přitiskl svou koženou mošnu k hrudi a honem se klidil do postranní uličky.

„Také už jsem tyhle bratry svatého Josefa na Starém Městě pražském potkal,“ vzpomněl si Protiva. „Zdá se, že sirotků nějak nápadně přibylo a jsou velice hladoví.“

Vězeňský kaplan Tadeáš měl malou světničku ve výstavné budově, které se říkalo Hrádek a která byla snad nejstarší kamennou stavbou královského horního města Kutné Hory. Dokonce se vyprávělo, že původně bývala tvrzí, však také zejména při pohledu z údolí Vrchlice jako skutečná tvrz stále vypadala. Sídlíval v ní královský rychtář, ale později ji od města koupil majitel kutacích práv, zbohatlík a konšel Heřman, který se podle ní začal honosně psávat „z Hrádku“. Samozřejmě že na takový šlechtický predikát neměl nárok, ale když má někdo v truhlici plno peněz, leccos se mu odpustí.

Kaplanova světnička byla hned u vchodu a Jakuba, Mikuláše a mladého Lichtenburka překvapilo, že bytelné dveře byly dokořán. Všichni tři se na sebe nechápavě podívali a Mikuláš, který rázem pojal neblahé tušení, vpadl dovnitř s rukou na jílci svého meče. Otce Tadeáše dlouho hledat nemuseli. Ba dokonce o něj zakopli, protože v komůrce s malým okénkem bylo šero. Sluha Boží ležel na břiše a pod sebou měl kaluž krve. Jakub jeho mohutné tělo obrátil a hned všichni viděli, kde se ta krev vzala. Kaplanovi kdosi prořízl hrdlo tak, jak to udělal Hynkovi z Lichtenburka a kostelníkovi Šebestiánovi.

Mladý Oldřich samým překvapením hvízdl, Protiva zamumlal „pokoj jeho duši“ a královský hejtman si hlasitě povzdechl: „Čert aby to spral. Máme tady třetí mrtvolu. A zdá se, že stejného vraha.“

„V tom bych s vámi, hejtmane, nesouhlasil,“ namítl Jakub.

„Jak to? Vždyť všichni tři mrtví byli zabiti stejným způsobem,“ bránil svůj názor Mikuláš.

„Jenže jediný, kdo mohl zabít kostelníka, je tady otec Tadeáš. Nikdo jiný se s ním přece v žaláři nesešel.“ Protiva se zarazil a jakoby v náhlém pohnutí mysli dodal: „Leda…“

„Co chcete říci?“

„Ale nic,“ mávl Jakub rukou, jako by zaháněl neodbytnou mouchu. „V každém případě se musíme poptat, kde všude dneska vězeňský kaplan byl. Třeba nám to dá odpověď na otázku, kdo ho mohl zabít, nebo alespoň budeme mít trochu představu o možných podezřelých.“

Protiva se při těch slovech zamračil jako letní nebe před bouřkou a poprvé v duchu zalitoval, že tady není jeho přítel, františkánský mnich Blasius se svou chytrou hlavou.

IX

Už se stmívalo, městští biřici na rozích zapalovali v železných koších smolnice, aby večerní chodci nespadli do stružek, které prostředkem ulic odváděly splašky a moč, a včas spatřili různé zlodějíčky, jichž nyní, v době konání zemského sněmu, v Kutné Hoře nápadně přibylo. Osamělý chodec nebo opilec se stával jejich snadnou obětí. Stačilo se k němu potmě připlížit, zezadu ho praštit přes hlavu, pak odříznout u pasu visící váček s penězi a opět rychle zmizet. Pokud se nabízela tučnější kořist, třeba v podobě šperky ověšeného šlechtice, spojovali se takoví nenechavci do tlup a získaný lup si rozdělili. Běda však, pokud padli do rukou městským biřicům nebo královským zbrojnošům. Soudem se v takovém případě nikdo nezdržoval a lapky a zloděje čekal jediný trest. Na druhý den je prostě pověsili za městem na šibenici a dovolili jim pouze, aby se před smrtí vyzpovídali knězi ze svých hříchů. Čím více viselců se houpalo na trámové konstrukci poblíže Pražské brány, tím více si ostatní pobertové dávali pozor, nebo se raději klidili jinam.

Nejbližší krčma od Hrádku byla hned na rohu přes malý nedlážděný plácek. Jmenovala se vznešeně U Meče a růže, ale bylo to spíše zaplivané doupě s dusanou hlínou místo podlahy, kterému se slušný člověk zdaleka vyhnul. O to víc však přitahovalo různé nekalé živly a rvačky, často velmi ostré, při nichž tekla krev, tu bývaly na denním pořádku.

Když hejtman Mikuláš a Jakub Protiva vstoupili, hlahol rázem umlknul a všichni si nedůvěřivě měřili jejich vysoké postavy.

Všem štamgastům, ať už měli upito, nebo ne, bylo na první pohled zřejmé, že s těmihle dvěma chlapíky nebudou žerty, a je tedy lepší být raději zticha, aby nedošlo k nepředvídatelnému maléru.

„Vážení,“ oslovil přítomné královský hejtman a pravou ruku si výmluvně položil na jílec svého meče, „viděli jste dneska otce Tadeáše?“

„Kdo se ptá?“ ozvalo se zadní části krčmy, kam pro matné světlo louče nebylo pořádně vidět.

„Jsem královský hejtman Mikuláš z Pístného. A tohle je pomocník královského sudího Jakub Protiva z Protivce. A dobře vám radím, nechcete-li mít problémy se spravedlností, raději se nám svěřte!“

V krčmě to zašumělo. Tak vysoce postavení královští úředníci ještě nikdy k Meči a růži nezavítali. A právě proto se nikdo neměl k tomu, aby se jim svěřoval. Vždyť udavačství se mezi spodinou, která byla v krčmě jako doma, považovalo za ten nejtěžší hřích.

„Co ty? Viděl jsi dneska otce Tadeáše?“ udeřil hejtman na nejblíže sedícího muže, rozcuchaného a umouněného střízlíka s berlemi.

„Ani ne,“ zahučel v odpověď bývalý havíř Vilda, řečený Vohnout, který při závalu v dole přišel o nohu.

„Ani ne?“ podivil se Protiva. „Vždyť kaplan bydlí naproti. Jistě musel procházet kolem.“

„Což o to, vzácní páni,“ ozval se krčmář, aby zachránil situaci.

„Důstojný otec Tadeáš sice naproti bydlí, ale moje krčma je mu sprostá. To víte, takový vzdělanec si musí udržovat odstup od obyčejných lidí.“

Jakub uznal, že na krčmářově odpovědi je možná hodně pravdy. Každopádně bylo jisté, že u Meče a růže oba strážci spravedlnosti nepochodí, a nezbylo jim než pokračovat dále směrem v městské šatlavě. Venku se k nim znovu připojil mladý Lichtenburk, který si do krčmy pochybné pověsti netroufal. Vydali se tedy dál ve třech směrem k další nálevně, k hostinci U Zlatého draka. Zde byli o poznání úspěšnější.

„Jo, otec Tadeáš, to je pěkné kvítko,“ pokývl hlavou hostinský Bernard. „Dneska tady do sebe lil jeden korbel piva za druhým.“

„Byl sám?“ zajímal se hejtman Mikuláš.

„Počkejte,“ zarazil se Bernard a hlučně se vysmrkal, a to rovnou na podlahu z kamenných dlaždic, „byl s ním nějaký šedý nebo hnědý mnich, už si barvu jeho kutny nepamatuju přesně, a o něčem se spolu dohadovali.“

„Toho mnicha jste tady dříve neviděl?“ zajímal se Jakub.

„Urozený pane, tady denně projde lidí! Kdybych si měl všechny obličeje pamatovat, kam bych přišel?“

Protiva si všiml, že ve vchodu do hostince postává jeho čeledín Jura a divoce gestikuluje. Otočil se k němu a zeptal se ho: „Co mi chceš říci?“

„Shání vás pan nejvyšší sudí!“

„Pan Ondřej z Dubé?“

„Ano, ten. Máte prý hned přijít do Vlašského dvora.“

„Když hned, tak hned,“ pokrčil rameny Jakub.

„A pan hejtman má přijít s vámi.“

Mikuláš z Pístného se zamračil a odsekl: „Já podléhám pouze králi nebo nejvyššímu purkrabímu.“

„Však prý vás shání Jeho Milost král,“ pyšně se nafoukl Jura, hrdý na to, že mohl vyřídit tak důležitý vzkaz.

Hejtman se sice zatvářil dotčeně, po jeho vousatém a ostře řezaném obličeji přelétl mrak hněvu, ale pak jen odevzdaně přikývl, obrátil se na Jakuba a napřáhl k němu pravici.

„Zdá se, že se budeme muset rozloučit. Když král poroučí, mně nezbývá než poslechnout. Rád bych s vámi i nadále pátral po vrahovi pana Hynka z Lichtenburka a snad i kostelníka a kaplana, ale zdá se, že to zbude jen na vás. Tak už to na královském dvoře chodí. Mně nezbývá než vám popřát hodně štěstí.“

„Že by král Václav už neměl zájem na vyšetření vraždy pana Hynka?“ podivil se Jakub.

„Kdo ví?“ Hejtman jen pokrčil rameny, oba muži si stiskli ruce a bok po boku se mlčky vraceli do Vlašského dvora. První, koho spatřili, byl nejvyšší sudí Ondřej z Dubé, který hlasitými výkřiky proháněl svoje sluhy. Na první pohled bylo zřejmé, že se chystá spolu s králem Václavem k odjezdu.

„Přejete si, pane z Dubé?“ Na Protivově tváři bylo ještě znát jisté rozladění způsobené tím, že musel přerušit svoje pátrání po tom, co vlastně mrtvý kaplan Tadeáš před smrtí dělal.

„Vyšetřil jste něco?“

„Máme o dvě vraždy navíc, a tím pádem i více otázek na zodpovězení,“ po pravdě přiznal Jakub.

„Nu, co se dá dělat. Teď na to budete sám. Král Václav předčasně ukončil sněm a vrací se do Prahy. Hejtman Mikuláš musí jet s ním a já se vracím také. Doufám, že si poradíte, spoléhám na vás, pane z Protivce.“

„Vynasnažím se.“

„Já vím,“ usmál se Ondřej z Dubé, ale spíše než na úsměv to vypadalo na hořký úšklebek.

„Mohu vás o něco požádat?“

„Když to nebude oddíl královských zbrojnošů nebo pytel zlatých florénů…“

„Ani jedno, ani druhé. Pošlete za mnou otce Blasia, kazatele od Svatého Štěpána na Novém Městě pražském.“

„Znám toho podivuhodného řeholníka,“ pokývl hlavou nejvyšší sudí. „Ale pokud vím, nerad jezdí na koni.“

„Tak ať ho přivezou na voze. Rád bych ho tady měl. Najde mne v hostinci U Sedmi andělů.“

X

„Zítra se vracím domů a vezu s sebou otcovo tělo, abychom ho se vší úctou pochovali v rodové hrobce na Lichtenburku. Byl bych rád, kdybyste mne doprovodil,“ přiznal se pan Oldřich, když s Jakubem Protivou osaměli.

„Copak teď, v průběhu vyšetřování už tří vražd, můžu Kutnou Horu opustit? Všechny vraždy se přece udály tady.“

„Přijede k nám královský notář a seznámí celou naši rodinu s obsahem otcovy závěti,“ připomněl mladý šlechtic. „Možná by vám to usnadnilo vaše pátrání. Co když otec skutečně musel zemřít kvůli ní?“

„Jistě, obsah poslední vůle by mohl leccos napovědět, ale něco mi říká, že bych měl zatím zůstat tady. Navíc musím počkat na svého přítele otce Blasia.“

„To bude zřejmě znamenitý duchovní, když je nejen knězem a kazatelem, ale, jak naznačujete, také skvělým vyšetřovatelem zločinů. Přesto vás prosím, nechte mu zde vzkaz a já pro něj od nás pošlu povoz.“

Poslední větou Oldřich z Lichtenburka Jakuba trochu nahlodal. Samozřejmě byl zvědavý na obsah změněného testamentu pana Hynka. Ale co když jeho vražda s poslední vůlí nijak nesouvisí? Protiva byl na pochybách. Věděl, že nejvyšší sudí mu v tomto případu nechává volnou ruku a zajímá ho jen výsledek vyšetřování. Je tedy jedno, bude-li v něm pokračovat zde v Kutné Hoře, nebo odjede-li s mladým pánem Oldřichem na Lichtenburk. Ostatně, tento hrad byl od Kutné Hory vzdálen pouze den jízdy na koni směrem na královské město Chrudim.

„Dobrá,“ váhavě řekl Protiva po delší úvaze. Rád bych alespoň zjistil, kdo byl onen mnich, který dělal otci Tadeášovi společnost v hostinci U Zlatého draka, pomyslel si. Zdá se, že by mohl mít na svědomí kaplanovu vraždu. Jenže co když už dávno opustil město? Obyčejný řeholník nebude nikomu nápadný a službu konající strážné v městských branách ani nenapadne, že by ho měli zadržet. Navíc ve zmatku, který teď po předčasném ukončení sněmu ve městě propukne, jistě snáze než kdy jindy může uniknout. Ale co když je zdejší? To bylo dokonce velmi pravděpodobné, vždyť by se kaplan Tadeáš asi jen tak nevybavoval s nějakým cizincem, ne?

Protivovi se celý ten případ tří zřejmě vzájemně propojených vražd hrubě nelíbil. Kdyby se tak měl alespoň čeho chytit… Zatím to všechno byly domněnky a podezřelé indicie. Oldřich z Lichtenburka má asi pravdu. Klíčem k celému případu bude změněná závěť jeho otce. Kvůli ní musel zemřít. Ten, na koho převedl značnou část, nebo dokonce celý svůj majetek, už nechtěl čekat a odhodlal se k rozhodnému kroku. Když o tom tak Protiva uvažoval, uvědomoval si, že vrah si nemohl vybrat vhodnější okamžik než dobu konání zemského sněmu. Tlačenice při mši v arciděkanském chrámu svatého Jakuba mu pak umožnila snadno utéci. Zbrojnoši královského hejtmana Mikuláše z Pístného asi nadělali více zmatku, než aby skutečně mohli zkontrolovat vycházející účastníky mše. Nicméně měl by se alespoň pokusit zjistit více o tajemném mnichovi, který u Zlatého draka popíjel s otcem Tadeášem. Má na to čas do rána. Kdo ví, co všechno se za tu dobu ještě může stát?

Table of Contents

Kniha první VRAŽEDNÁ MŠE

Prolog

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Kniha druhá SMRT NA KARLŠTEJNĚ