František Neužil 

Ohnivá jeseň  

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© František Neužil – dědicové, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0609-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-0610-9 (mobi)

Věčná je píseň mládí, 

neproměnná v radostech i v lehké strázni, 

skotačí jak jarní pramen a slibuje, 

že se stane bouřící bystřinou. 

Její melodie přetéká nedočkavostí, 

její vášně spí dosud jako motýl v zámotku. 

ČAS NALÉHÁ 

SOUHVĚZDÍ SMRTI 

Dvě noci visely v nekonečnu, byly však blízké, na dosah ruky.

Jedna z nich představovala noc Přemyslova království. Oloupená a zneuctěná země spočívala na lopatkách, její údy zmalátněly bojem, vůle k životu i k obraně prchala jako sůl z mořské hladiny.

Ta druhá noc přikrývala krajinu černým zvonem bez hvězd. Nad korunami stromů se vlekl měsíc máj, jeho vůně zhasla dříve, nežli ji mohl vzít úlevný vítr do loktů.

Noc poraženého království s májovou nocí krajiny splynuly vjedno.

A přece se temnota vzepjala světlem. Objevovalo se v roklinách, na větrných návrších, mezi podupanými poli, v úpadech lesů, v klikatině potoků, na hladině řek a rybníků.

Kdo uvedl do pohybu planoucí body, kdo udával jejich směr?

Cílem bylo město Znojmo, za jehož hradbami vládl Berchtold z Hardeggu, purkrabí římského krále Rudolfa Habsburského. Jeho oděnci střežili městské brány, ale také každé hnutí kraje, rozbíhajícího se na sever k Olbramkostelu, k Višňové, k Trstenicím a k Miroslavi.

Těmito místy se loňského srpna a září přehnaly jako smršť vítězné voje, které porazily krále Přemysla u Suchých Krut. Zanechávaly za sebou spálenou zemi.

Města se před nimi skryla za hradbami, pak brány otevřela a podala dobyvateli otrocky klíč, jen aby zachránila vrchovaté truhlice. Zrovna tak panské hrady. Jejich majitelé sklonili před Habsburkem šíji a slíbili poslušnost.

A co lidská čeleď, sužovaná erbovními pány, kláštery a městy? Cožpak v tu dobu ještě žila? Vždyť při obsazování Znojemska padala pod ranami habsburských oděnců jako suché žito pod kosou, umírala ve smyčkách na stromech u cest nebo se škvařila v hořících chatrčích, které nechtěla opustit.

Zbrojnoši Berchtolda z Hardeggu hlásili noční pochod lidí s pochodněmi. Táhlo jich takové množství, že se jim vojáci neodvážili postavit do cesty.

„Mají zbraně?“ zeptal se nevlídně Hardegg.

„Pouze rozžatá světla a směřují ke Znojmu.“

Rakušan poručil hlídce, aby chytila několik podivných světlonošů. Stráže zanedlouho přivlekly tři muže, kteří měli klidné oči v nebojácné tváři, ale oděv žalostně sešlý.

„Kdo jste?“

„Rychtář Matěj ze Štítar, Jakub z Blížkovic a břežanský purkmistr Stach.“

Pan z Hardeggu hleděl nedůvěřivě. „Co to znamená? Taková síla lidí a táhne se světly ke znojemským hradbám. Je to pozdvižení? Vzpoura?“ Štítarský rychtář si chodidlem nohy třel bosé, promodralé lýtko.

Odpověděl výsměšně: „Podívej se na nás! A takových jdou tisíce. Řekni sám, může houf ubožáků způsobit vzpouru?“

„Co tu hledáte? A k čemu v noci?“

„Provázíme královnu.“

Hardegg odvrátil tvář, aby v ní vesničané nespatřili údiv. Před čtrnácti dny dostal zprávu z Rudolfova vídeňského stanu, že tripolitánský biskup sňal z Přemyslova těla klatbu a že král Rudolf dovolil převézt mrtvou schránku z Vídně do Znojma. Své rozhodnutí sdělil římský král také vdově Kunhutě. Hardegg očekával královnin příjezd každou chvíli, poměry však byly složité a cesty tak nejisté a nebezpečné, že ho udivila zpráva otrhanců o Kunhutině blízkosti. Přitom jeho zvědové nezachytili královnin pohyb od českých hranic až na Moravu, což ho popudilo ke zlému hněvu. „Lžeš, chlape,“ zahromoval.

„Máš ozbrojence. Pošli je po cestě k Budějovicím, královna je teď někde u Vranovské Vsi.“

Hardegg začal přecházet podrážděně po komnatě. „Jak to, že provázíte královnu?“

„Je to žena našeho krále,“ řekl Jakub z Blížkovic.

„Poručila vám to?“

„I kdepak. Jede s malým doprovodem. Nevyhlíží ani jako manželka slavného Přemysla. Spala jednu noc v Budějovicích na faře a zpráva se v tu ránu rozkřikla po kraji. K večeru už nestačila budějovická cesta, jaká se sešla spousta lidí. Všichni ji chtěli provázet a uvidět mrtvého krále.“

Jakub se rozpálil smutným vzrušením a zajíkl se. Řeč navázal Stach z Břežan. „Chceme se přesvědčit, pane, jestli je to skutečně náš mrtvý panovník.“

„Kdo by to byl?“ vysmíval se Hardegg.

„Nikdo z nás nevěří, že král Přemysl padl. Byl to silák a hrdina. Když mávl mečem, padali Rudolfovi rytíři z koní. V bitvě ho zradili páni, ale on zmizel.“

Matěj ze Štítar hleděl zkoumavýma očima. Řekl sebejistě: „Až bude s námi nejhůře, objeví se král zčistajasna jako blesk na nebi a vyvede nás z ponížení.“

„Jste pošetilci,“ poznamenal Hardegg. „Viděl jsem vašeho krále na vlastní oči, když padal z koně.“

„Nevěříme ti. Říkají to i naši páni. Víme proč. Chtějí nás udržet na uzdě.“

„Vaším pánem je teď král Rudolf. Toho budete poslouchat.“

Dobrácký Jakub z Blížkovic odporoval. „Tvému králi se podrobila jen města a naši páni.“

„A co vy?“

„Jdeme hledat našeho krále. Věříme, že žije. Přemysl byl jediný člověk, u něhož jsme našli ochranu.“

„Teď jsi přiznal, že jde o pozdvižení,“ řekl Hardegg vítězoslavně.

„Dám vás rozehnat zbrojnoši a vůdce pověsím na stromy.“

„Proč bys to dělal, pane?“ řekl Jakub klidně. „Jakmile se přesvědčíme, že je Přemysl opravdu mrtev, vrátíme se do vesnic. Nic jiného nám nezbývá.“

„Stejně jste nikdy krále neviděli, nepoznáte ho,“ podotkl purkrabí posměšně.

Jakub se nedal odradit. „Nevadí, královna manžela pozná.“

Nebylo kuropění. Světla se slévala v ohnivý potok, který se zastavil pod znojemskými hradbami. Z posbíraného klestí vyskočily ohně, kolem nich se tísnily lidské mátohy. Na hradbách stáli zbrojnoši s bedlivým pohledem, dostali však rozkaz neútočit, neboť pan z Hardeggu rozmlouval ještě za tmy se znojemským rychtářem. Chudinu do města nevpustí, ale nebudou jí zabraňovat, aby uviděla mrtvého krále po příjezdu do bosáckého kláštera.

Rychtář byl neklidný. „Radil bych, Milosti, poskytnout jim jídlo. Uklidní se.“

Volooký Hardegg se drsně zasmál. „Ať jim dá královna. Je to její doprovod. Vezmeš-li z městských zásob, ubude mým lidem. Zatím se o ně nestarej. Zasytí se pohledem na mrtvého krále. Věří, že dosud žije.“

„Poslechnu tvé rady,“ řekl rychtář a odcházel zachmuřený.

Dole pod hradbami se zatím rozprostřel mrak neklidu a bezcílného hemžení. Rodil se popelavý májový den. Jak přibývalo denního světla, hasly smolnice a louče, ohně pozbývaly intensivní záře a podobaly se průsvitným, modrorůžovým plamínkům s čadivým okrajem. Lidské jezero zestrakatělo a jeho tvar a nevyzpytatelný pohyb přijímal tvářnost bezradného smutku. Den odhalil obraz ponížení.

Kdo jsou tito lidé? Pokrývají jako podupaná tráva každou píď země. Sotva ale sprchne a zasvítí slunce, zvedne se všechno zlomené, pošlapané a znesvěcené a napřímí se k nebi. Tráva chce růst. Chce přikrýt zemi. Bez její přítomnosti by vyhlížel lidský kout jako poušť. Tráva roste každým rokem. Včera, dnes, zítra, po celá staletí.

Před nedávnem s ní zacházeli jako se samozřejmou věcí. Rozdrtili ji škorněmi, rozmačkali koňskými kopyty, potřísnili ji krví a popelem. Nevzali ji na vědomí. Oddělili ji od krále.

Dnes si vítězní rakouští a štýrští páni mnou ruce, neboť se zbavili přísného vládce.

Uherský panovník zapomněl na spřízněnost krve a srdce mu plesá nad skonem smrtelného českého nepřítele. Pomáhal ho se zavilou nenávistí dorážet mečem.

A čeští baroni, nad jejichž zpupností a dravostí se zvedla železná pěst nebožtíka krále? Jeho smrtí se jim uvolnily ruce k úchvatům. Vbrzku rozkradou královské a církevní zboží společně s Otou Braniborcem a jejich majetek se nadme hojností jako dojnice.

Lidská tráva je podupaná, ochablá a mdlá. Ale ne bez života. Uprostřed beznaděje svítí víra. Vladař je skryt jako orel na skále, jako ryba v plynoucí vodě Dyje. Čas jeho návratu se přiblížil. Kdoví, nejede-li mu královna Kunhuta vstříc. Nemají-li umluvené setkání.

Čekali s hladovými krky na královnu. Zapomněli na lačný žaludek a vyhlíželi, kdy se objeví její nosítka. Věřili, že by je mohla vést a ukázat jim panovníka. Semkli by se kolem něho. „Veď nás, Přemysle, řekni jen slovo a zbědovaná tráva se zvedne! Promění se v les, promění se v hradby, dá se do pohybu jako příval. Smete všechno, co bude stát v cestě. Jen nám dej najíst a pak zbraně do rukou! Proč jsi nás nevzal s sebou k Suchým Krutám? Proč ses, králi, obklopil proradnými lidmi?“ Před polednem lidský mrak ožil. Začal se srážet po stranách cesty, která směřovala k severní městské bráně.

Zahlédli jezdce na koních, za nimi mezi dvěma vrankami prostá nosítka krytá stříškou. Vedle nosítek jel starší rytíř, za nimi cválalo několik jezdců.

„Královna! Nejjasnější královna Kunhuta!“

Tráva se napřímila. Je vytrvalá, nadějeplná a nezničitelná. „Ukaž nám, královno, tvář! A veď nás ke králi Přemyslovi!“ Hlasy se vzdouvají, moře hlučí, div nesevře jezdce i s nosítky. Šedivý rytíř provázející královnu je pan Kuneš z Kunštátu. Zvedá ruku, snaží se překřičet burácení hlasů. „Uvolněte cestu, dobří lidé! Královna spěchá, potřebuje odpočinek. Je churavá a unavená na smrt.“

„Ukaž se nám, královno! Ať víme, že jsi to ty.“ Paže se vzpínají, ženy zvedají děti nad hlavu, některé poklekají.

Záclonka nosítek se odhalila. Objevil se bledý obličej v zavití. Přísný, chladný, netečný.

Hluk zesílil, vlny na sebe narážejí. Jezdci pana Kuneše se prodírají jen stěží. Na znojemských hradbách přibylo ozbrojenců. Je mezi nimi i purkrabí Berchtold z Hardegga.

„Ukaž nám kralevice Václava!“ Záclonka však zastřela okno nosítek.

Pan z Kunštátu mává záporně rukou. „Královna je tu sama. Kralevic zůstal v Čechách. Uvolněte cestu!“

Hardegg poručil otevřít rychle bránu. Smí do ní jen královna s doprovodem. Zbrojnoši odhánějí lidi. Brána se opět zavírá.

Před hradbami se vzdouvá moře. Nespokojené, opuštěné.

„Čekejte, až se otevře bosácký klášter! Uvidíte svého krále,“ vyvolává fortnýř a u úst má volský roh.

Podupaná lidská tráva uléhá poslušně pod hradbami. Bude čekat.

Znovu odstrčená, znovu však doufající.

Královna Kunhuta se ubytovala u bosáků. Večer k sobě zavolala Kuneše z Kunštátu.

„Jsou dosud pod hradbami lidé, kteří nás doprovázeli z Budějovic?“ zeptala se.

„Ano, Milosti.“

„Zemřou hlady, nebo je dá pan z Hardegga rozehnat vojáky.“

„Uklidni se, královno. Znojmo jim poslalo potraviny. Mohou si rozdělat i ohně.“

Královna se odmlčela. A po chvíli: „Co purkrabí Hardegg?“ Kuneše překvapil královnin energický hlas. „Dostal od krále Rudolfa rozkaz, aby ti nekladl překážky.“

Kunhutě se zkřivil obličej. „Překážky. Jsem ve svém, ale Rudolf je vetřelec. A přitom tchán mých dětí.“ Královna si položila ruku na prsa a její drobný, zlý smích přešel v dusivý kašel, který neodcházel, ale zbarvil Kunhutinu tvář nezdravým ruměncem.

„Ulehni, královno,“ připomněl starostlivě Kuneš. „Zavolám služebné.“

Královna si otírala ústa, dech se jí uklidňoval. Oči však horečně planuly.

„Je máj,“ odpověděla. „Nadchází čas mé nemoci. Jeli jsme příliš chvatně. Bezpochyby jsem prochladla. Bosáci mají rezidenci studenou jako psí boudu.“ Královna teď nasadila ironický tón. „Které pomocnice chceš volat? Jede s námi klíčnice Agata, roztřásla ji dlouhá cesta, dovolila jsem jí, aby si lehla. A Svatava z Michalovic? Je to nezkušené děvče. Kdybych nad ní nebděla, složí se útrapami dřív nežli já!“

Kuneš z Kunštátu ohnul poslušně hlavu.

Královnin obličej se postupně proměňoval. Byl v něm nejdříve smutek, pak hněvivý stín, nakonec pohrdání. Kunhuta položila ruku na opěradlo sedátka.

„Řekl ti převor, kdy čekají tělo mrtvého krále?“

„Průvod opustil včera Hollabrunn. Zítra za svítání dorazí před znojemské hradby.“

„Návrat železného a zlatého krále,“ povzdechla trpce královna.

„Budou zvonit všechny znojemské kostely, Milosti.“

„Rudolf chce znovu ukázat, že je Přemysl opravdu mrtev. Že už nemůže rušit nikoho ze spánku a vzít to, co Habsburkové lakotně uloupili. Přeji mu všechno zlé, pane Kuneši!“

Kuneš naslouchal se skloněnou hlavou. Namítl: „Tvé děti, královno, jsou spojeny s Rudolfovými. Přivoláváš na jejich hlavu neštěstí.“

Královnu Kunešova odpověď popudila. „Jste měkcí a pověrčiví,“ řekla. „Ty i králova teta Anežka.“

„Paní, nehovoř o velebné matce! Žije ve svatosti. Vidí na druhý břeh, kam naše oči nedohlédnou.“

„Proč nevarovala krále před záhubou?“ dorážela Kunhuta.

„Jsi nespravedlivá. Tvému choti nezbývala jiná cesta.“

Kunhuta mávla rukou. „Přemysl šel poslušně na smrt. Měl spočteny dny a vy všichni, nespolehliví a proradní, jste mu podrazili nohy!“

Pán z Kunštátu urážku přehlédl. „Odpočiň si, paní, jsi po cestě unavená.“

Královnu opět přepadl kašel. „Ne však natolik unavená, abych zapomínala, že žiji v hanbě. Proto jsem tě zavolala.“

Kuneš se uklonil. „Víš, Milosti, že jsem poslušen tvých rozkazů.“ Královna se napřímila. „Všech rozkazů?“

Rytíř byl rozložitý jako dub a v tmavých vlasech se zachytilo první stříbro. Odpověděl bez váhání. „Byl jsem věrný králi, budu sloužit i tobě.“

Královna se po jeho slovech schoulila do křesla. „Nechci, aby mě někdo nalezl zlomenou. Ani ty ne, pane Kuneši z Kunštátu! Pálí mě váš soucit. Vaše radost z Přemyslova skonu bičuje jako oheň a ponouká mě k odvetě. Nevrátím se na Bezděz.“

Kuneš z Kunštátu mlčel.

„Nevrátím. Když jsem projížděla českou zemí, kde hospodaří Ota Braniborský, všechno jsem promyslila. Nabyla jsem přesvědčení, že nemohu déle prodlévat v potupné pasti, kterou mně připravil. Nebožtík Přemysl by procitl hněvem a pohrdáním.“

„Máš syna, paní,“ řekl rytíř.

„Nestarej se o syna,“ odpověděla nevlídně. „Pečuje o něho starý Bohuslav ze Zebína a hlídá kastelán Heřman na Bezdězu.“

„Komorník znamená málo. Kralevic touží po matce.“

Kunhuta se zamračila. „Má-li být Václav důstojným nástupcem Přemyslovým, musí si zvykat na svízelnější poměry.“

Kuneš pohlédl na královnu. Viděl její tvář, byla uzardělá, oči se zavřely víčky. Ruce se jí třásly. Svraštila čelo, obočí pokleslo. Vyhlížela nemocně a nepřívětivě.

„Doprovoď královo tělo alespoň do Prahy a pak učiň podle svého nejlepšího svědomí,“ navrhoval.

Královna otevřela oči. Utkvěla jimi pátravě na rytíři. „Zatím ať Přemysl odpočívá ve Znojmě. Bůh ví, co by učinil Ota s jeho schránkou! Bude to jednou kralevicova povinnost, aby otci připravil důstojný odpočinek.“ Pak se Kunhuta zvolna zvedala. „Čekej na mé rozkazy, pane Kuneši, a buď připraven kdykoli na cestu!“

Zůstala sama. Uprostřed studené bosácké jizby, která vydechovala vápno, neboť ji včera vybílili. Také list zůstává sám, když jeho druhy odvane vítr. Zmítá se na řapíku, od větve se oddělit nemůže, i kdyby chtěl, dokud nenastane jeho čas.

Kunhuta zůstala bez krále a bez dětí. Václava nechala na Bezdězu. Syn pláče steskem, děsí se večerních stínů a řinkotu zbraní. Královna to ví. Hošík se zavěsil zoufale na starého Bohuslava ze Zebína. „Řekni, kde je královna matka,“ doráží, „ihned řekni! Slyšíš?“ Nejdříve pacholík služebníka hladí a líbá, nakonec mu rve v bezmocném vzteku vous a vlasy.

„Víš, Václave, kde jsem?“ říká královna. „Ve Znojmě, jdu naproti tvému mrtvému otci. Také já jsem sama. Ptáš se, kdy se k tobě vrátím? Jsem královna, musím se starat nejprve o tvé dědictví. Jen zvykej samotě! Ani mně není dobře. A děkuj za slzy. Omývají rány a kalí srdce jako meč v ohni. Vrátím se k tobě tehdy, až budu moci důstojně zasednout po tvém boku na stolec. Jen vytrvej, můj synu! Protivenství ponouká vladaře k činům.“

Královna přistoupila k lůžku. Lekla se. Ucítila snítky jasmínu. Uvědomila si, že je máj. Jela přece s průvodem až do Znojma krajinou, která se přioděla kvítím. Co když, proboha, bude Přemyslovo tělo zahnívat? Leží skoro tři čtvrti roku ve vídeňském kostele a nyní je povezou po kamenitých cestách přes Hollabrunn, Retzbach! Bude zahnívat, bude se rozkládat, ani květy, kterými je přikryjí, nezapudí škleb zmaru a pomíjejícnosti.

Královna už nemohla překonat únavu. Sáhla na lůžko, kožešiny studily a páchly plesnivinou. V Kunhutě se zvedl hněv. „Jsem přece královna. Ještě v adventě jsem měla v Praze na Menším Městě dvůr. Vyrovnal se nádherou a honosností královskému hradu, kde se zahnízdila braniborská sběř! Obklopila jsem se dvořany, pážaty, komorníky, klíčnicemi, točily se kolem mne panny i urozené paní. Kde jste kdo? Česká královna chce odpočívat, lože je ledové a zatuchlé! Svatavo, Agato! Dám vás zmrskat! Už mne zase rdousí kašel, tělo mi hoří, tepny nabíhají krví.“

Přiběhla rozespalá Svatava, chvěla se zimou, tak tak že skryla zívnutí.

„Královno,“ vyrazila ulekaně na omluvu.

„Spíš a na velitelku nevzpomeneš, že by si i ona chtěla odpočinout!“ Hlas byl tvrdý a vyčítavý.

„Sama jsi mě poslala, paní, na lože.“

„Zatlučeš na probošta, ať mi dá pořádné přikrývky!“ rozkazovala královna.

Dívčin obličej se proměnil. Oči utonuly ve strachu. „Bojím se, že je už příliš pozdní hodina.“

„Pro mne že je pozdě?“ vyjela Kunhuta. „Pro královnu že je to pozdní hodina? Nemá manželka krále Přemysla znamenat pro zatuchlé mnichy návštěvu první a nejpřednější?“ Kunhutu zmáhal kašel. „Nebo i pro tebe, Svatavo z Michalovic, je obtížný tento večerní čas?“

Královna klesla vyčerpaně na pelest lůžka. Sklonila hlavu. Pravice spočívala na prsou, levicí učinila zamítavý pohyb. „Nikam nechoď! Jsem zlá a prchlivá. Jsem i nespravedlivá! Jen mi rozhoď kožešiny a otevři ihned okno. Pak můžeš odejít!“

Dívka úlevně vydechla. Poslechla královnu. Věděla, že se velitelka uklidňuje, brzy usne.

Královna se obávala okamžiku, kdy se měnila ultramarínová noc pozdního máje v zelenavou tůň rozednění. Po celé hodiny mívala otevřené okno, aby se nedusila. Zalévala se potem, vlasy studila ledová vlna, přitom jí dlaně žhnuly a hroty ňader pálily. Upadala do blouznění. Kunhuta strhla přikrývku a hltala předjitřní vzduch.

Na chvíli procitala a připomínala si slova starého fyzika Vavřince z Boleslavi: „Jsi, královno, zasažena pokušeními, vycházejí z chorého těla jako nezdravé šťávy z předjarní země. Nemůžeš za náruživost, ale je v tvých silách, abys proti hříšným svodům postavila vůli. Jinak budeš jako vlákno babího léta smýkané větrem.“

Nehněvala se na fyzika pro jeho otevřenou mluvu. Naopak se jí smála, pokud měla jasnou mysl. Sotva však hlava před rozedněním ochořela, zatínala ruce v pěsti, uvolňovala je, napínala celé tělo, podobala se vypjatému luku, jenže místo chvění tětivy slyšela droboučký cvakot vlastních zubů. Po chvíli se uklidnila.

Zítra již spatří Přemyslovy rány, smrtelné stopy, které i ji mají utvrdit v pravdě, že král nežije!

Královna vstala, bosá chodidla se dotkla studené podlahy. Chvěla se zimou, nebe v otevřeném okně bylo zelenavěmodré, někdo na ně připevnil velikou, třpytivou hvězdu. Jak se nazývá ta hvězda?

Kunhuta si položila ruce na prsa. Požár v nich uléhal. Mysl se vyjasňovala. Zrádný kašel se vytratil, nebylo po něm potuchy.

V hlubokosti času mezi odcházející nocí a dnem ozval se pojednou zvon hlavního kostela, provázený teskným klinkotem okolních zvonic.

Královnu rozechvěla hrůza. Uvědomila si, že se Přemysl Otakar přiblížil v ponurém průvodu ke znojemským hradbám.

Ve dveřích mnišské cely stál Kuneš z Kunštátu. Měl bledý, soustředěný obličej.

„Slyšíš zvony, Milosti?“

„Slyším.“

„Nemám odvahu předstoupit před králův zneuctěný majestát,“ přiznal se Kuneš. „Vidím panovníka před osmi roky v Prešpurku, když jsme podpisovali porovnání mezi Českým královstvím a Uhrami. Byl to hrdina plný životní síly, mocný vladař, nepřátelé se třásli při pouhém vyslovení jeho jména. Vidím ho živého i u Suchých Krut!“

Královniny tváře zčervenaly nevolí. „Mám utěšovat tebe, nebo ty mne?“

„Odpusť, Milosti,“ omlouval se rytíř, „setkával jsem se s králem v době jeho slávy a věhlasu.“

Královna mávla netrpělivě rukou. „Ani smrt nemůže ubrat z jeho velikosti.“

Kuneš mlčel.

„Počkej mě, pane z Kunštátu, před kostelem!“ poručila Kunhuta.

„Přijdu za chvíli, jen co mě Agata se Svatavou ustrojí.“

Šla pak dlouhou chodbou, kterou se plaše mihli mnichové s němými, skloněnými tvářemi. Byla zahalena bílým závojíkem na znamení smutku. Musela nalézat sílu v osamocení, nezbývalo jí nic jiného. Naučila se teď o všech záležitostech rozhodovat sama a řídit se vlastním rozumem.

U koho může hledat oporu?

Zbývalo jí už jen několik kroků, aby se setkala s mrtvým manželem. Připadalo jí to jako ve snu, a přece na ni sahala ledová ruka. Přicházela skutečnost, syrová a drásavá, nebylo možné jí uniknout.

Kdo zavinil tento nepřirozený stav a živí jeho trvání? Kdo zpřeházel na ruby dny, které se počaly už vyjasňovat a nabývaly snesitelnější podoby?

Rudolf Habsburský a po něm synovec mrtvého krále, Ota Braniborský.

S římským králem se setkala všeho všudy dvakrát. Ta ošklivá ruka, hledající její prsty k políbení, držela v osudném čase obnažený meč a uvedla do pohybu příval, který rozmetal Přemyslovo panování. Kunhuta přemáhala odpor k Habsburkovi, to nebyla lidská tvář, která se na ni chtěla pousmát. Spíše protáhlý bezvousý ovál, potažený popelavě zažloutlou kůží, obočí vysunuté do zlomených oblouků, pod nimi pichlavé oči, pak pohrdavé rty a hluboký hlas, z něhož vycházel výsměch a pýcha.

Musela za manželovým vrahem až do sedleckého kláštera, přitáhl sem jako vítěz a ona div nepadla k jeho nohám. Prosila, aby se jí ujal a nemstil se jejím dětem. Choval se k ní vybraně, nabídl jí rytířské pohostinství, jen si neušetřil jízlivou poznámku, jak to, že opustila pana Otu Branibora a pana Jindřicha Vratislavského, které přece volala ku Praze proti němu na pomoc?

Nevyslechl ani její důvody, jen blahosklonně sliboval, že napíše manželce Anně do Vídně, aby připravila Přemyslově rodině důstojné přijetí.

„Nelze porazit římského krále, paní,“ připomínal bez úsměvu, „Bůh i Svatá stolice mi žehnají, všude musí být obnoven konečně pořádek, i v samém Přemyslově lénu.“

Vanulo z něho odpudivé sebevědomí, věděla od nebožtíka krále, jak se tento nepatrný hrabě z Alp dere hladově k moci, mluvil teď o Přemyslově lénu, aby jí dal najevo naprostou svrchovanost a pýchu. Uchýlil se k vyjednávání, z něhož vyšlo neblahé pětileté rozdělení Přemyslova království mezi římského krále a Branibora.

A sňatek dětí? Setkala se při něm s Rudolfem podruhé. To už žila Kunhuta na svém vlastním dvoře, vracela se k ní rozhodnost a sebevědomí. Přivezla děti z Prahy do Čáslavi v doprovodu věrných pánů, jeli krajinou po zuby ozbrojeni, dbajíce, aby se nesetkali s Otovými tlupami.

Kralevic Václav si bral Gutu, dcera Anežka Rudolfa. Děti nevinné a čisté, dotýkala se jich první pýcha a sebevědomí, ale jinak ovzduší sňatku, vyvolaného tragickým skonem českého krále, nevnímaly.

Římský král jí tehdy tiskl ruku, chytré oči mu tonuly v blaženství, teď se, má paní, naše děti nemusí bát už braniborského plemene, ani nikoho jiného!

Daleko nebezpečnější protivník vyvstal královně v samém Otovi Braniborském.

Nic nepomohlo, že byl synovcem jejího nebožtíka manžela a že nosil v sobě přemyslovskou krev po matce Blaženě. Hrabivost zatemnila jeho mysl. Přemyslovo kvetoucí království slibovalo naplnit bezedné braniborské pokladnice.

Královna vdova tedy prchala z Bezdězu před Otou. Současníci ho nazvali krasavcem a čarovábným Saladinem, který se vkrádá do srdcí jako lesklé zlato, Kunhuta však pro něho v rozhořčené mysli razila název zrádce a vetřelce.

Ještě v měsíci září, když Prahu zavalila ponurá zvěst o králově skonu, posílala úpěnlivé dopisy do Branibor, aby Ota neprodleně přijel s brannou mocí a ochránil království před habsburským uchvatitelem. Naplnila listy vášnivostí po ochraně, a když se jí zdálo, že její protonotář s vyplněním rozkazu otálí, dala ho uvěznit.

Pak markrabího Otu poznala. Klaněl se před ní po pás, linula se z něho vůně i sladký úsměv, jistěže ochrání spanilomyslnou Kunhutu, je to jeho svatá povinnost, neboť nebožtík Přemysl, když odjížděl do velikého utkání s králem Rudolfem, odkázal královnu i její děti do Braniborovy ochrany.

Věřila jeho rytířskosti, dokud nezačal rabovat svatovítskou kapli a zabírat Pražský hrad, dokud jeho najatí žoldnéři nevyjídali a nedrancovali vesnice a neobsazovali města.

„Jednáš proti úmluvě, pane markrabí,“ vytýkala mu hněvivě, „to není ochrana, ale loupení v české zemi.“

„Volíš příkrá slova, královská teto,“ usmíval se studenými ústy, „nezapomeň, že mám právo za své služby na odškodnění.“

„Vytlačuješ mě z hradního sídla!“ namítla prudce.

„Nikdo ti nebrání, aby sis vytvořila dvůr v pražském městě. Máš na to příjmy z věnných statků i z opavské země. Bude líp pro oba, budeme-li žít odděleně. Tví lidé by se s mými těžko snášeli.“

Byl opravdu na pohled sličný, tím odpudivěji však vyhlížel v prohnanosti.

Vyjela ostře. „Posíláš mě do pražského města a přitom víš, že ti němečtí občané otevřeli náruč a mně odpírají poslušnost!“

„Nemohu za to, že se našla německá krev a zahořela k sobě náklonností,“ ušklíbl se.

Od té chvíle vypuklo mezi nimi nepřátelství. Kunhuta psala prosebné listy římskému králi, ale ani markrabě nelenil a snažil se získat Rudolfovu přízeň.

V zemi se zvedli dávní odpůrci nebožtíka krále a stejně jako braniborští vojáci začali s nelítostnými úchvaty. Nastalo bezvládí a rozvrat.

V únoru za mrazivé noci přepadli královnu Otovi pochopové v městském sídle a vyvlekli ji s kralevicem Václavem na Pražský hrad. Stanula tváří v tvář Otovi Braniborskému. „Co to má znamenat?“ sršela záštím.

Ač byla noc, objevil se před ní Braniborec v oslnivém šatě a s lehkým mečem po boku.

„Nic,“ odpověděl, „jen nutnost ochrany. Mé i tvé. Není dobře, žiješ-li s kralevicem příliš daleko.“

„Sám jsi mě posílal do městského sídla.“

Rozchodil se po komnatě, aby zdůraznil pružný a mladistvý krok.

„Týká se to především kralevice,“ nutil se do vlídnosti, „jsem poručníkem a odpovídám za jeho bezpečnost římskému králi.“

Přistoupila těsně k němu. Měřila ho pohrdavě očima. „Jako matka mohu dát kralevici nejlepší výchovu!“

Vrtěl hlavou a ironicky se usmíval. „Jsi licoměrná, teto Kunhuto. Kdo ví, co bys podnikala za mými zády. Zavezu tě i se synem na odlehlý hrad. Neobávej se, nebude vám zkřiven vlas na hlavě.“

Smýkla rukou a roztrhla na krku těžký řetěz z korálů. „To neuděláš.“

„Udělám. Věř, že udělám. V zájmu Václava a jeho budoucího království!“

„Licoměrníku! Napíši králi Rudolfovi! Je tchánem mých dětí!“ Odpověděl posměšně. „Nezapomeň, že je tchánem i mého bratra!“

„Vetřelče! Bídáku!“

Markrabí zachoval klid. Jen v očích mu vzplanul žár. „Vím, že mě tak nazýváš mezi svými lidmi. Nevadí! Jde mi o kralevice! Tebe podržím jen proto, abys nepáchala pošetilosti!“

Zaskočil ji prudký kašel. Nežli se vzpamatovala, markrabí odešel z komnaty.

Ještě v tu noc vyjely povozy z Pražského hradu, provázené ozbrojeným oddílem. Směřovaly k hradu Bezdězu.

Před kostelem sedali na koně oděnci v habsburských barvách, jejich velitel před královnou uctivě smekl. Doprovázeli Přemyslovo tělo z Vídně do Znojma.

Chrámová loď tonula ve studeném přítmí, jen z úzkých oken na východní straně sršely sluneční paprsky. Kolem otevřené rakve hořely na podstavcích voskovice. V půlkruhu na dlažbě klečeli bosáčtí mniši a polohlasně se modlili.

„Buď silná, Milosti,“ zašeptal Kuneš z Kunštátu. Uvolnil královně cestu a klesl těžce na kolena. Rytířův meč zařinčel.

Kunhuta přistoupila k mrtvému se zavřenýma očima. Chřípí se dotkl závan májového vzduchu proudícího otevřenými dveřmi, ale vzápětí byl pohlcen vtíravým pachem planoucích svíček. Teprve po chvíli se k ní přiblížil nasládlý pach, násilně prohnětený vůní kvetoucího šeříku.

Stojím u něho v těsné blízkosti, lekla se a začal ji polévat studený pot. Ohlašuje se naléhavě svým tělem, které se už rozkládá. „Otevři oči, Kunhuto, a spočti mé rány,“ říká, „je to souhvězdí smrti, zaplatil jsem jím strmý let své ctižádosti!“

Kunhuta sepjala ruce, sevřelo se jí hrdlo.

„Když jsem odcházel naposled z tvé komnaty, podal jsem ti pravici, které ses uchopila jako zoufalec lodního lana. Tušilas, že to byl poslední stisk ruky? Neslzelas tenkrát, alespoň ne přede mnou, snad jen ve hněvu se ti orosila víčka. Měla jsi suché oči, podivné palčivé, rty bez krve, ty však víš, že jsem je u tebe miloval spíš rozpuklé a kypré jako červená jahoda. Vydávala jsi z úst jenom tichounký kvílivý zvuk. Já tě vždycky miloval, Kunhuto! Otevři oči, vrátil jsem se k tobě a ke své zemi! Nastal čas, abys spočtla mé rány a znásobila jimi nenávist! Není chvíle prodlévání, má manželko, čas naléhá, zanech žalu a jednej!“

Slyšela mnišské modlitby, nevnímala jejich slova, bylo lhostejné, oč řeholníci prosí, neviditelná pouta ji spojovala s králem a nikdo z přítomných neměl ponětí o tom, že s manželem v duchu hovoří.

O královnu se pokoušela mdloba. Semkla oči ještě pevněji, potřebovala jen, aby se mohla zachytit něčeho pevného. Neotevře víčka! Ne. Čelisti se jí rozechvěly v zimnici, pojednou klesla ke kolenům pana z Kunštátu. Stěží ji zachytil.

Teprve navečer procitla z otupělé strnulosti a podívala se nevlídně na obě ženy. Na klíčnici Agatu a na vylekanou Svatavu.

Zastyděla se za slabost, kterou projevila u Přemyslova mrtvého těla.

Řekla služebným: „Odejděte, chci být sama!“

„Nesmíme,“ odporovaly rozpačitě. „Pan z Kunštátu poručil, abychom se nevzdalovaly z tvé jizby.“

Musely tedy zavolat rytíře a odejít.

„Nechovala jsem se v kostele jako královna,“ omlouvala se panu Kunešovi. „Nesmí se to opakovat.“

„Nejíš, Milosti, a málo odpočíváš!“

Královně se usadila ve tváři netrpělivost. „Co se děje?“

„Purkrabí z Hardeggu poručil mnichům otevřít kostel a dovolil venkovským lidem pod hradbami, aby přišli shlédnout ostatky mrtvého panovníka.“

„Komediant,“ rozhořčila se Kunhuta. „Jak je to průhledné!“

„Děsí je stále nebožtíkova proslulost!“ řekl Kuneš.

„Večer po mnišských hodinkách mě zavedeš do kostela,“ rozhodla se náhle královna.

Rytíř neutajil úlek. „Byla jsi tam, Milosti, již ráno!“

„Zavřela jsem však před skutečností zbaběle oči. Už jednou jsem ti říkala, že nikdo nesmí poznat u mne nerozhodnost. Ani já sama na sobě ne. Ty jsi také zaváhal, a nakonec jsi k rakvi šel. Vidíš stále panovníka na vrcholu moci. Co mám říkat já? Prožila jsem s ním všechna vítězství, poznala jsem jeho úzkosti. Musím jít k němu ještě jednou. Musím, kdyby vyhlížel sebeděsivěji!“

„Je to hrozný pohled!“

„Byl jsi s ním u Suchých Krut!“ vytkla mu ostře. „Pojednou se bojíš smrtelných znamení! Kdyby bývali obdrželi v bitvě alespoň po jedné z jeho ran okolní rytíři, mohl král žít a rozdrtit Habsburka na prach.“

Rytíř Kuneš zaraženě mlčel.

„Král mi psával ze všech válečných tažení a ani jednou neprojevil známky slabosti,“ vzpomínala vášnivě. „Živila jsem v něm touhu po slávě a po vítězství. Jak často jsem mu připomínala povinnost rozšířit co nejvíce království! Co by si teď pomyslil, kdyby spatřil mou nerozhodnost? Musel by říci pohrdavě: ‚Koho jsem si postavil po bok, královnu, nebo vetchou třtinu?‘“

„Jde o tvé zdraví, Milosti!“ připomněl rytíř.

„Jde o syna Václava a o jeho království!“ zvýšila hlas.

Kuneš z Kunštátu zašel znovu k bosákům. Chtěl vidět venkovany, kteří táhli do Znojma s jeho průvodem. Obával se, aby purkrabí Hardegg nepoužil proti nim násilí.

Hardeggovi vojáci s městskými biřici drželi v ruce kopí a důtky, nemuseli však zakročit, dav se spořádaně řadil, vstupoval do studené chrámové síně. U královy tělesné schránky klekal, padal na tvář, pak hleděl uslzenýma očima bezradně na Přemyslovo tělo, vzdychal, štkal a neustále se křižoval. „Kdo nám, posledním a vyvrženým této země, řekne, zdali je to náš vladař, naše naděje a opora?“

Nebylo času na zastavení, biřici strkali otrhance dovnitř, pobízeli je k rychlejší chůzi, lidský had obtáčel mrtvolu, na chvíli se zastavil, ale jeho hlava neustále vycházela z chrámových veřejí. Jeho tělo muselo nakonec zabočit ulicí k městské bráně a opustit rychle Znojmo.

Kuneš z Kunštátu seděl v boční lavici, viděl mrtvého Přemysla uprostřed kvítí, vnímal zápach nečistých lidí. Sklonil hlavu k dubové desce lavice, chtěl se přimět k soustředění. Nemohl. Tato podívaná byla těžká jako hora kamení a zároveň nepochopitelná. Mrtvé panovníkovo tělo, až donedávna uvržené do klatby, tělo posmívané a opuštěné, a vedle něho tito zde, kteří se k němu připínají jako k teplému světlu. Přitom prolévají upřímné slzy a vzpínají k němu věrné ruce.

Kuneši z Kunštátu bylo z toho pohledu nanic. Srdce se mu třáslo. Sneseš, můj vznešený králi, říkal si v duchu, aby se tolik bídy rozlévalo kolem tvé vznešené schránky? Nevadí ti pach jejich rozedraného oděvu, nečisté údy, lačné a kručící útroby, jejich kvílení, usrkování a posmrkávání, jejich zvířecí bázeň i svítící nenávist?

Nic. Žádná odpověď. Pan Kuneš přestal hledět na katafalk, v paměti mu vyvstal tvrdý výjev a on se jej zmocnil. Sotva jej však přijal, snažil se jej zbavit, ale současně cítil, jak je proti jeho tlaku slabý a bezmocný. Věděl, co bude za neustálého třesení údů následovat. Vždyť hlavní svědek a hráč leží odtud nedaleko a je poset ranami. Král Přemysl.

Vstupuje do Kunešova vědomí a svědomí v závěru poslední bitvy, své strašné bitvy u Suchých Krut.

„Můj králi,“ zvolal Kuneš toho rána prosebně a naléhavě, až se panovník ve skvostném brnění překvapeně ohlédl. „Ponechej mě v blízkosti, budeš potřebovat věrné ruce po svém boku.“

Král jel křepce podél strnulých šiků, připravených k boji, bůh války by nevyhlížel v tu chvíli vznešeněji, pousmál se náznakem pyšných a vladařských úst, ležela však na nich trpká vráska.

„Slyšels, pane Kuneši, rozkaz svého krále dobře? Víš, kdo prosil dnes v noci v mém stanu o milost? Záviš z Falkenštejna. Odporný zrádce Falkenštejn. Poslal vyjednavače. Dnes čeká s jezdci dvě míle odtud. Jeho budeš hlídat, aby mně nevpadl do zad! Tím prokážeš službu větší, nežli kdybys stál po mé pravici.“

A král Přemysl se vzdaloval, majestátný a světlý, Kuneš ho viděl v tu chvíli naposled, slyšel jen, jak volá jasným hlasem k bojovým šikům slova nabádavá a srdnatá a připomínal dvě hesla: Praha a Budějovice. To druhé město, to měla být odplata zrádnému Závišovi z Falkenštejna, který Budějovice tiskl a chtěl vyrvat králi.

Pana Kuneše se zmocnil v lavici třas. Sevřel křečovitě ruce, táhl velikou silou čelisti, aby se mu nerozcvakaly zuby.

Proč jsi mě, králi, posílal od sebe? Jak jsi byl vlastně od počátku toho dne neuvážlivý. Mne jsi odvelel pryč, Milotovi z Dědic jsi svěřil zálohu, která čekala nečinně, kolik lidí jsi měl na pícování v okolí? Přitom luňák Rudolf Habsburský stahoval voje k strašnému úderu. Viděl jsem z výšiny, jak se řadí po jeho bocích těžká německá jízda s ornáty na pancířích. A Falkenštejna jsi měl v zádech, čemu jsi důvěřoval, nepřecenil jsi vlastní možnosti?

Kuneš zvedl hlavu, váhavě ji otočil ke katafalku, jako by se obával, že se mrtvý vladař zvedl a odporuje jeho slovům. Proč to všechno muselo být?

V ten hrozný den jsem slyšel strašný ryk a třeskot zbraní, pancéře pukaly jako skořápky ořechů. Křik, chropot a sten naplňovaly sluch, pach krve a pára z nelidského zabíjení zastiňovaly slunce, které stoupalo vzhůru a žhnulo jako ďábelská pec. Malomyslněl jsem, vzpomněl jsem i na tebe, vladaři, aby se mé srdce zvedlo nadějí.

Střed bitvy ustoupil náhle z mé mysli, neboť jsem se sám octl v bojové vřavě. Na můj jízdní oddíl se snesl mrak kumánské jízdy, zasypali nás šípy, nesměli jsme však za nimi, neboť nás chtěli vytáhnout na okraj bojiště a jednotlivě obklíčit a potřít.

Proč jsem čekal, králi, na Falkenštejna? Kde byl? A kde jsi byl ty?

Proč máš teď, králi Přemysle, na sobě tolik smrtelných ran? Prý tě srazili nakonec z koně, roztloukli na tvé ušlechtilé hlavě stříbrný helm jako balvan z křemene. Vnořili do tvého těla kopí, sedmnáct prý jich bylo. Kde jsou ty zločinné ruce? Hnijí u Suchých Krut, nebo laskají milenky a ženy? Svírají kleče pluhu, nebo znovu drancují a pálí?

Železný a zlatý králi, vláčeli tě obnaženého po bojišti v provazech a já marně střežil Záviše z Falkenštejna. Nakonec naším směrem jeli žoldnéři solnohradského arcibiskupa, utkal jsem se s nimi v krvavé potyčce, leželi v krvi pod našimi koňmi jako vyvrácené stromy a většině se podařilo uprchnout. Co však to znamenalo pro tvou záchranu, pro tvé vítězství?

Pak jsem, vladaři, překročil tvůj rozkaz. Teď se ti zpovídám, tvému mrtvému sluchu to říkám, tvým zavřeným očím to vyjevuji. Přestal jsem v té chvíli střežit Vítkovce Záviše, co mně bylo po falkenštejnském zrádci. Z bojiště letěla zpráva, že je zle s králem. Padl? Kdoví! Drtí ho však přesila, jeho těžká jízda se prý zhroutila. Co záloha? Kde je Milotova pomoc?

Bodl jsem koně. A křikl hromovým hlasem: Praha, Budějovice! Kam jsme se řítili?

Vjeli jsme do jakéhosi bojujícího houfce. Zápasil, nebo již prchal?

Jsou to Rudolfovi vojáci, nebo naši?

Řinkot mečů, pomatení smyslů. Kde jsi, králi?

Přestal jsem pojednou na tebe myslit. Krvavá vidina, krvavé šílení. Kůň pode mnou dosud běžel. Třeskot slábl, můj houfec kolem mě řídl. Ocitl jsem se nakonec pod stromy na břehu jakési říčky s přeraženým mečem v ruce, po pahýlu ocele stékala krev. Kus dále si omývali lidé slezských biskupských manů ruce, jejich koně pili vodu. I my jsme se osvěžili.

Pak jsme rychle vsedali na zvířata a ujížděli k pohraničním lesům, abychom unikli Rudolfovu pronásledování.

Byls, králi, už mrtev a my jsme tvé bezbranné a zneuctěné tělo opustili. Co na to říkáš? Co si myslíš? Nezvedneš se na márách nad naší podlostí?

Královna byla k večeru podivuhodně silná. Klekla si u bosáků tak, aby viděla z boku královo ležící tělo.

Přemysl jí připadal nezvykle dlouhý a hubený. Čelo zakrývaly snítky šeříku, snad měly skrýt před světem nelidskou ránu, která se táhla od kořene nosu vzhůru do splihlých vlasů na temeni hlavy. Bylo to strašlivé seknutí mečem, a to ve chvíli, když už král neměl helm a ležel bezbranný na zemi. V poslední chvíli ho tedy obklíčili zbabělci, uvědomila si s odporem. Hrůza před jeho věhlasem jim podlamovala kolena, i když protivník vypustil dávno duši.

Modlila se, ale slova se jí v hlavě pojednou rozplývala. Ocitala se ve světě představ. Zdálo se jí, že Přemysl vstává z posmrtného lůžka. Hněděfialové tělo poseté ranami mu obléval podivný jas, který odnímal pokožce hrůzu rozkladu. Už stál proti ní král obrovitý a hrozivý, přioděný jakýmsi vzdušným rouchem, vztáhl pravici, poznala, že ji má probodenou na několika místech, držel meč, svůj strašný meč se zlatem vykládanou čepelí, na které nesli koně čtyři křižáky. První jezdec měl na přílbě korunu a znak lva.

Přemysl na ni upíral pohled, nemohla se však v jeho očích zachytit, prostupovala jimi do veliké dálky. Králova tvář byla změněná, spíše vznešená a slavnostní. Pootevřel výstražně ústa, ale mlčel, ona však v jeho němotě nacházela mluvu.

Co chce? Co od ní žádá? On, který zasvětil život svému království! Drží meč, jehož rozmachem se kdysi proměnily říčky u Kressenbrunnu ve vítězné potoky krve, jeho blesky rozrážely brány odbojných a neposlušných zemí. Pak mu vypadl meč z ruky a rozrazil se na kusy, stejně jako jeho sen o rozlehlém království.

Co chce? Kunhuta ví, co říkají jeho němá ústa: „Jako přeražený meč leží přede mnou bitevní pole, obraz mé zkázy. Den jízdy koňmo a spatříš ten okrsek. Chtěl jsem zanést bitevní ryk do míst, které si protivník osvojoval proti mé vůli, a zatím jsem vykrvácel pod jeho nohama. Pamatuj si jeho jméno! Rudolf se nesmíří s pouhým vítězstvím. Má země bude neustále v kosém pohledu jeho lakotných očí! Spojil-li mé děti se svými, tedy jenom proto, aby měl o mém království nejpodrobnější zprávy. Pochází z prastarého jestřábího sídla a jeho rod si nezadá bezohlednou divokostí s dravcem. A druhý sup, který krouží nad Čechami? Znáš jeho sametovou řeč i jeho lakotný spár. Jaká pohana, že nosí v žilách krev mé láskyplné sestry! Napůl Přemyslovec, napůl Askánec, a přitom divočejší a nebezpečnější nežli pohanský Kumán! Střež se ho! Ukaž mu ostří meče, nezaslouží si nic jiného! Přisál se jak pijavice k bokům mého odraného dědictví! Nešetř Otu Braniborce, spoj se třeba s peklem proti jeho nestydatému úchvatu!“

Kunhuta sklonila hlavu. Přemyslově mluvě rozuměla, byla to přece její vlastní slova, která ve vzrušené mysli podkládala mrtvému králi. I jeho planoucí meč křísila obrazotvorností, jen aby jím potřel nepřátele!

Pak znovu pozvedla oči na královy rány, svítily jako oslavené. Vypustila provinile z úst: „Opustila jsem syna Václava, nebe však ví, že se tak stalo z nezbytnosti!“

Jako by se Přemyslův zjev lehce zamlžil. Jako by se zešeřilo v podvečerní čas.

„Vím to!“ řekl. „Syn Václav však měl být v tvé blízkosti. Měla jsi střežit přemyslovskou ratolest jako oko v hlavě! Běda, bude-li mu zkřiven jediný vlas na hlavě!“

Vrátila se od mrtvého krále skoro před půlnocí. Přesýpací hodiny propouštěly poslední zrnka písku, Svatava stála blízko nich a chtěla je obrátit. Byla rozechvělá a ospalá.

„Bojím se, paní, že nastydneš,“ řekla tiše, „čekáme na tebe, Agata je v komůrce a rovněž nespí!“

„Neopouštějte mě v bdění, ale nemějte obav víc, nežli je třeba,“ usmála se Kunhuta. Proti své vůli vyslovila větu měkce. Hřála ji oddanost služebnic. „Nyní si lehněte, obsloužím se sama. Odpočiňte si, nebude to trvat dlouho a odcestujeme.“

Královna hleděla po jejich odchodu na přesýpací hodiny. Dělily neslyšně čas. Kolikrát je obrátí v rukou, než nastane bílý den! Věděla, že už do rána nezamhouří oči, setkání s mrtvým manželem bylo nad její síly. Pokud dlela u rakve, sbírala v sobě odvahu, aby vydržela. Nyní, kdy její mlčenlivá stráž skončila, připadalo jí, že v ní ubývá sil jako zrnek písku v hodinách.

Co učiní zítra? Jak se zachová k chuďasům, budou-li čekat pod hradbami? Co řekne představenému bosáků, až se jí zeptá, mají-li mniši připravit královu schránku na cestu do Prahy? Jak bude hovořit s Berchtoldem z Hardeggu? Nemůže přece opustit znojemské hradby, dokud se s Rudolfovým purkrabím nerozloučí a nesdělí mu, kam odjíždí!

Závěj pod sklem hodin vzrůstala, vteřiny plynuly. Zdalipak by se vrátil čas, ve kterém by lidská ruka všechny kuželíky písku obrátila? Zdalipak by se minulé dny a noci, měsíce a roky vrátily k člověku a znovu mu zjevily zašlou tvář?

Královno! Před rozedněním tě navštíví opět kašel! Už po půlnoci začne na tobě vyrůstat pot úzkosti! Jak tu strastiplnou chvíli přečkáš? Pohlédni otevřeným oknem, májová noc uplývá jako jemný písek v hodinách! Na nebe vyšla souhvězdí. Jako by to byly zářivé květy, jejichž vůně sedá na prsa a tlačí tě jako vlkodlak!

Souhvězdí jsou však také vyhaslá. A skládají se ze smrtelných ran. Kunhuta si zimomřivě přitáhla kožešinový přehoz.

Jaké spatřila už ona souhvězdí? Otázka ji zneklidnila.

V přesýpacích hodinách se jemně rozpadl kužel písku, zrnka se drolila nazpět. Zašlé dny a noci, měsíce a roky se vracely.

Královna přivřela oči. Na oblohu mozkové tkáně vycházela nemilosrdně souhvězdí smrti.

Michalovo a Kalimanovo.

Dvou mužů z daleké bulharské země, s jejichž cestami zkřížila kdysi cesty mladosti.

Dnes je jí třicet pět roků. Kolik jí bylo tehdy?

MODŘÍN POD ORELKEM 

Letěli jako sokoli, šavlice narážely na dřevěné nádobky s vínem, koně dlouhým tryskem slábli, dostali však ostruhy, bojaři mladičkého cara Michala Asena pospíchali, nešetřili bičíků, neboť vladař jel v čele a na zaprášené tváři mu seděl spěch.

Na vrcholu průsmyku Šipky zastavili, přesedlali koně, v lese hořely ohně a vůně pečeného berana šimrala chřípí.

„Ještě Gabrovo, Gostilica a už uzří tvé požehnané oči hrad Tarnovo,“ smál se velitel jízdy Zagorin, černý jako čert, kterému tekly sliny z úst, když voják obracel zčervenalého skopce nad plameny.

„A rodnou matičku Irinu spatří,“ zpívavě hovořil Michalův pobočník Smilec, natažený zády k ohni, „rodnou matičku Irinu, velikou cařici všech Bulharů a prozíravou pomocnici našeho cara Michala!“

Car byl dosud bezvousý mládenec, zabalený v pestrých tureckých pokrývkách, hleděl upřeně do ohně, na kostnaté tváři se mu míhaly zášlehy plamenů.

Při Smilcově řeči se otočil k pobočníkovi, jako by zkoumal, hovoří-li bojar ironicky. Neřekl slovo, jen rýhy v koutcích úst opovržlivě poklesly. Nic se však v jeho sličném obličeji neporušilo, car byl proti snědým a černým průvodcům napodiv světlé pleti a plavých kadeří.

„Proč tě matička tak chvatně volá, care?“ zeptal se Zagorin.

„Nevím,“ odpověděl, ale hned mu vstoupila pýcha do hlasu. „Jistě není tak pošetilá, aby sdělovala poslovi tajemství. To bys měl vědět, Zagorine!“ Pobočník Smilec vhodil do ohně suchou větev. Když vyšlehla plamenem, rozsvítily se mu oči.

„Není, care, moudré, žes opustil ležení pod Orlicou,“ řekl. „Zpráva o tvém odjezdu sjede jako blesk do řeckých psů i do jejich císaře Laskarise. Bojím se, že se v nich zvedne odvaha a budou chtít urvat z Thrakie to, co jsme tak perně dostali nazpět.“

Car Michal shodil ze sebe přehoz a vyprostil ruku. Držel dýku, s kterou si bezpochyby celou dobu hrál. Zabodl čepel popuzeně do země.

„Jste měkcí jako shnilý fík a srdce vám padá do nohavic. Bojíte se mého svaka Theodora Laskarise, který vykašlává krev z děravých plic? Dvořané ho podpírají na koni, a když chce seknout mečem, musí mu podržet maršálek ruku!“ Car se pohrdlivě smál.

„Vytáhni, care, dýku ze země,“ poznamenal Smilec věcně. „Je to jedna z nejcennějších zbraní tvého nebožtíka otce, velikého cara Jana Asena! Porážel Řeky jako stébla trávy a chtěl učinit středem říše sám Konstantinopol!“

„A nikdy nemluvil naplano,“ připojil se černý Zagorin. „Místo řeči měl jen meč.“

Mladý car vytrhl chvatně oruží ze země. „Proč to říkáte?“ Tvářil se zamračeně.

„Jen tak, náš care,“ odpověděl Smilec konejšivě. „Chceme, abys dal na zkušenosti starších lidí. Myslíme to s tebou dobře.“

Car se ušklíbl.

Po večeři naložili na oheň klestí a uložili se ke spánku.

Stráž bděla. Hleděla na jasné hvězdy a slyšela na vrcholku šipenských skal křídlení orlích samic.

Za svítání vsedli sokolíci mladičkého Michala Asena na koně a letěli jako vítr kamenitou cestou z hor podél zpěvavé Jantry.

Car byl zasmušilý a nemluvil, jen bojaři zpívali, neboť je na konci divoké jízdy čekaly měkké lokty domova.

Michal Asen se zlomil hlubokou poklonou před matkou carevnou. Tělnatá matróna v byzantské suknici a v honosném plášti mu nastavila ruku k políbení. Upřela na syna hnědé oči.

„Buď pozdravena, matičko carevno, dárkyně mých dní!“ zvolal naučeným hlasem.

„Také ty, jasný sokole, hrdinný care a můj synu!“ odpověděla. „Vstaň a přistav si sedátko!“

Když se octl v její blízkosti, pohladila ho po vlasech a ucítila v nich prach a špínu.

„Přicházíš k matce nečistý!“ vytkla mu nelibě. „Ani poslední myčka schodů nesmí tak přede mne předstoupit!“

Michalův hubený obličej zčervenal. „Přijíždím, carevno, rovnou z bitevního pole. Dala jsi mě zavolat, nechtěl jsem promeškat ani okamžik!“

Carevna Irina vyhlížela nesrdečně. Seděla v polotmavé komnatě, vyzdobené byzantskou nádherou, jako mramorová socha.

„Vítězí tvé vojsko, nebo prohrává?“ položila chladně otázku.

„Císař Theodor Laskaris ustupuje!“ pronesl car s chlapeckou pýchou.

Carevna zachmuřila čelo. „Počkám si na výsledek. Vím, že nás nedávno pod Orosvozem hnali Byzantinci.“

„Psi,“ ulevil si car. „Pobrali mně do zajetí mnoho junáků.“

Masitá Irinina ruka, položená na taburetu, se chvěla. „Zapomínáš, care Michale, že zabíjíš mé bratry. Jsem Byzantinka a císař Laskaris má tvou sestru!“

Car se ošil nevolí. „Oloupili nás o krajiny, které dobyl můj veliký otec! Musím dostat Thrakii a Makedonii nazpět! Jinak by mě Bulhaři ukamenovali.“

Matka neodpovídala. Vzala si z podnosu fík a zvolna jej žvýkala.

„Voláš mě z vojenského ležení,“ opakoval, neboť ho matčin klid nesnesitelně napínal.

„Ano,“ přikývla hlavou carevna. „Před týdnem přibyl ze srbské Mačvy od bána Rostislava posel. Přivezl veliké dary, pozdravy a vzkaz. Jeho pán ti nabízí jednu ze svých dcer.“

Car Michal nepohnul brvou. „Vím, carevno, kdo je bán Rostislav. Spravuje Mačvu a vládne také v bosenském Usoru a Soli. Když jsem bojoval proti srbskému králi, ledaco jsem o bánovi slyšel.“

Carevna Irina probodávala syna očima. „Co o něm víš?“

„Car má takové zvěsti přijmout uchem a hned je vypustit,“ odpověděl Michal Asen pohrdavě. „Nebo je přenechat vojákům u ohně.“

„U bána Rostislava to děláš bezpochyby obráceně,“ mračila se Irina.

„Má bohatství a vzácnou oporu maďarského krále.“

„To má,“ zasmál se Michal. „Ale narodil se se zaječíma nohama. Rád utíká z boje. A před tím ho neuchrání ani mocný Bela!“

Carevna hněvivě posedla. „Jsi stejný jako tví užvanění junáci u ohně!“

„Nevadí, matičko!“ neurazil se. „Bán Rostislav byl nejprve v Novgorodě a musel odtud prchnout. Toužil po Haliči, i z něho vzal jednoho dne do zaječích. Po bitvě u Lehnice utíkal až do Pinska. Pak ho porazili Tataři a taktak, že se zachránil v Uhrách. Z Přemyšlu prchal, od Jaroslavi prchal. Nebýt uherského rytíře, který mu půjčil v bitvě koně, bůhví, že by se dnes v Mačvě neohříval!“

Carevna Irina zvedla přísně ukazovák. „Otec bána Rostislava byl Michail Černigovský, statečný ruský kníže slavné paměti, umučený v hordě u Tatarů.“

Car Michal se horkokrevně ohnal. „Víš, jak dobýval Rostilav Mačvu? Pustil před sebou kumánskou sběř, která vydrancovala a vypálila krajinu. Teprve tehdy se do ní odvážil se svými vojsky!“

Irina, dcera epirského císaře, vstala a důstojně pronesla: „Bán Rostislav má za manželku Annu, nejmilejší dítě krále Bely! Její dcery slynou krásou, duchaplností s bohatstvím. Třeba jsem Byzantinka, chtěla bych, aby se bulharské carství opíralo o západní křesťanský svět!“

Carevna vdova prosadila své. Ještě do podzimku se objevilo na tarnovském dvoře mačevské bojarstvo s princeznou Kunhutou a car Michal se stal do měsíce jejím snoubencem.

Terasovité Tarnovo podobalo se Betlému, ozdobilo se kvítím a potáhlo slavnostním suknem, na modrozelené Jantře houpaly se lodice a planuly na nich pochodně. Snědí mládenci jiskrných očí a dívky, úzké v pase a s nebezpečně vykrojenými rty, tančili kolo, kobza a dudy zpívaly o sličném caru krahulíkovi a o jeho spanilé nevěstě.

Michal Asen přijel s junáky z řeckého bojiště, uspořádal pro ně a pro mačevské poselstvo hostinu, pod Tarnovem na louce dal postavit ohradu, v které se odbývaly turnaje.

Když Kunhuta seděla vedle něho na dřevěné tribuně, všiml si její krásy, prohodil k ní několik slov, nic více. Neušlo mu, že se snoubenka líbí více bojarům nežli jemu. Při turnaji vyhodil protivníky ze sedla, Kunhuta se temně zarděla, při podávání vítězného věnce cítil její vzrušený dech.

Co s tebou? Co s celou ženitbou? Věděl, že pro něho bude osudná Kunhutina opatrovnice, zkušená žena, kterou přidělila carevna Irina. Jakmile mu slavnostně sdělí, že se mladé princezně objevily měsíčky, zavolá si ho carevna a oznámí mu neúprosný den sňatku.

Jak to všechno vyhlíželo nesmyslně v tento čas, kdy válčil s Byzantinci a bylo ho zapotřebí mezi bojary a junáky, aby letěl v jejich čele jako smělý sokol.

Dobýval pak s nimi po celé měsíce Thrakii, táhl přes Drámu a Xanthé. Když uhodil zimní čas, zakotvil v Komoténé, místo aby se vracel do svého carství, které vedla za jeho nepřítomnosti matka Irina s letitými bojary. Bylo mu dobře pod plátěným stanem s otepí pod hlavou, líp než v dusné carské komnatě. Přivolával ze své země posily, neboť chtěl naposled udeřit na slabošského císaře Laskarise. Ještě jeden jediný rok a vrátí svému carství krajinu, kterou mu Řekové po otcově smrti uloupili! Ještě jediný rok a pak se smíří třeba i s tím, že bude sedět na trůně s Kunhutou, dcerou Rostislava Černigovského, vládnout a rozsuzovat poddané!

Když mu po Hromnicích pop Vasil rozžal ve stanu před ikonami obětní svíce, objevil se pojednou posel carevny matky. Michal Asen ať nemešká a ihned se vydá na cestu domů! Do Tarnova přijel na domluvu mačevský bán Rostislav Černigovský.

Věčná je píseň mládí, neproměnná v radostech i v lehké strázni, skotačí jak jarní pramen a slibuje, že se stane bouřící bystřinou. Její melodie přetéká nedočkavostí, její vášně spí dosud jako motýl v zámotku. Kolik dní a nocí si podá ještě navzájem ruku, nežli se mladé mysli dotkne poznání.

Kunhuta je hravá, zpěvná a slunná. Hned nato sedí u nohou carevny matičky v nezvyklé vážnosti a pozorně naslouchá jejím výkladům.

„Miluješ cara?“ dostává dívka strmou otázku.

Lekla se. Co je láska? A právě k Michalovi, který bývá v její společnosti tolik netečný a chladný! Vždyť se s ním setkala všeho všudy jen několikrát, jinak je car stále s vojáky mimo zemi. Miluje-li ho? Proč se neptáš, matko carevno, zdali Michal miluje mne? Co je láska mezi mnou a jím? Budu jednou carevnou, první ženou v zemi. Chci být krásná, moudrá, chci mu dát tolik dětí, kolik je na louce prvosenek. Je k tomu třeba lásky?

Carevna Irina má velké, hnědé oči. Proniknou člověkem až do ledví.

Jim se nemůže lhát.

„Nevím, co je to milovat, carevno,“ doznává Kunhuta poctivě.

„Neznám ani cara Michala. Stále dlí mimo Tarnovo.“

Carevna se k ní shýbá s povinným úsměvem. „Ani náklonnost k němu nepociťuješ?“

Dívka zaváhala. „To ano,“ řekla po chvíli. Proč ne? myslí si. Michal mě pozvedne na trůn, zahrne mě dary, budu mít komorné a panoše, sličné rytíře a paní, komnaty, zlato, šperky, nejvybranější koně. Jinak bych zapadla u mačevského dvora a čekala, až mě dá otec některému ze svých leníků. Proč ne náklonnost? Ale je náklonnost už láska, matičko Irino? Otázku princezna smlčela, neboť ví, že carevna si přeje, aby Michala Asena milovala. Kunhuta však může jen tak odpovědět: „Miluji a cítím k němu náklonnost, carevno!“

Píseň mládí je věčná, její melodie přetéká nedočkavostí. Touží, aby vyšlo slunce a odhalilo nepoznané a skryté.

Ze stromů padá listí, bobulky vína sládnou na keřích, brzy bude čas vinobraní. Za bídnými vesničkami šustí stonky kukuřice a zvedá se tvrdý hrádek bojara Kalimana, bratrance cara Michala. I on má v sobě pyšnou krev Asenovců, jeho větev však byla v minulém koleně odsunuta na vedlejší kolej. Vybral si sídlo za říčkou Drenskou u Kapinova. Kaliman je bez rodičů, žene ho divokost jako vlčka, který dáví ovce na Karnobatské planině. Bojarovy statky se rozkládají pod pohořím Pirinem, kdysi na nich seděl jeho otec, bratr nebožtíka cara.

Matička Irina je ve své rozšafnosti nemoudrá. Pouští Kunhutu s rytířskou družinou na lov. Bude to lov nelov, v tento čas není za čím vypustit šipku z luku, sokolníci však nesou vycvičené dravce s kuklami, ohaři dorážejí na psáře, rozléhá se ryk a hlahol rohů. Ať pozná příští carevna, že život na Tarnovu nespí, i když na polední straně doráží car s vojáky na Byzantince!

V údolí řeky Drensky vyjíždí lovcům vstříc kníže Kaliman. Carští lovci napřahují kuše a kopí, psi tahají šňůrami, strojí se na divokou potyčku.

Kaliman spatřil Kunhutu Mačevskou, smeká obřadně opeřenou čapku.

„Jste v mém hájemství,“ zavolal na družinu. „Vede-li vás však sličná carova nevěsta, jak bych mohl odporovat!“

„Ani nemůžeš, tlučhubo, jsi sám!“ naježila se proti Kalimanovi hrozivě oruží.

Kaliman je pyšný. Ví, že lovecké hlasy neznamenají víc než komáří pískot. Nevšímá si jich. Má oči jen na sličné Kunhutě. Slyšel, že půvabná princezna z Mačvy stane se manželkou jeho protivníka cara Michala.

Kaliman nenávidí cara. Zloba je bezedná jako černé hloubky moře za Varnou. Kdo vypoví škubavou bolest srdce, když si Kaliman vzpomene, že mohl vodit bojary a junáky do bitev jako car! Kolik chybělo? Kdyby se býval stal carem místo Jana Asena Kalimanův otec Alexander! Kaliman představuje opravdového bulharského bojara junáka! Kdo zachytí blesk černých turmalínových očí, šelestění kadeří, temných jako eben, úsměv bělostných zubů, svítivých jako perleť na mořském břehu! Jeho hlas zvučí, umí rozkazovat a neláme se nerozhodností, jeho tělo a údy jsou ohebné a mrštné, dovede útočit a dobývat, umí ztichnout ve dvornosti, kterou si podmaňuje ženská srdce.

Lov nelov končí na Kalimanově hradě. Tak si to přála carova snoubenka Kunhuta. Družině se ostatně daří znamenitě u plných mís a u poháru vína, lovci snadno zapomenou na nevlídná slova carevny Iriny, která nepřeje Kalimanovi.

Pak bojar vodí carovu snoubenku po svém sídle. Všude je vidět přepych a nepořádek.

„Měl by ses oženit, Kalimane!“ domlouvá mu Kunhuta čtveračivě.

„Musel bych nalézt nevěstu, jakou má car!“

Kunhutu hřeje lichotka u srdce. Zastavila se u zbraní a pokládá věcnou otázku, aby si bojar nemyslil, že sedla na lep. „Proč nepomáháš carovi bojovat v Byzanci?“

Úzký, ušlechtilý Kalimanův nos větří vzrušení. „Kde je car, nemohu být já!“ říká. „Car mě vedle sebe ve vojsku nesnese. A mimo to nechci válčit proti Byzantincům.“

„Car tě vypoví ze země!“ pohrozila žertovně prstem.

Uklonil se. „Vidím, že budeš jednou nemilosrdnější než carevna Irina.“

Co je, carevno Irino, náklonnost? Co je láska? Píseň mládí zurčí jako jarní pramen, ale slibuje, že se stane bouřící bystřinou. Vášně spí zatím jako motýl v zámotku, za jak dlouho se mladé mysli dotkne poznání?

Kunhuta je ráda, že se octla na chvíli bez hlučné lovecké družiny. Kaliman jí nalil ohnivého vína. Odmítla. „Jsem dosud mladá, nehodí se, abych pila opojné víno!“

Knížeti sálaly oči jako horká noc. „Jsi mladá,“ říkal, „jsi však také průzračná jako krystal sněhu na Vichrenu, štíhlá jak modřín pod Orelkem, spanilá jako světlo, vycházející ráno ze Poležanem, voňavá jako květ, který roste na skalách pod Chlevenem. Pod nimi mám své zboží!“

Zarděla se. Obdivná slova se na ni valila jako povodeň. Pocítila bázeň. Chvatně vstala. „Pojďme za družinou!“

Uchopil ji za ruce. „Proč tě získal Michal Asen, krásná Kunhuto? Proč ne Kaliman Asen?“

Lekla se jeho vášnivosti. „Pusť mě! Kdyby tě viděl car, zabil by tě!“

Uvolnil její ruce, zešklebil tvář. Hlas mu ochraptěl. „Alespoň bych měl klid!“

Věčně zní píseň naděje, nekonečná je touha, dokud se srdce nenapije z pramene poznání! Už zítra, už pozítří, za týden, za měsíc! Kdy se zjevíš zářivá chvíle, kdy se utišíš, má žízni?

Kunhuta je šťastná. Země povstala z malátnosti, mlhy odhalily něžné hroty Vežně a Jumrukčalu, z Rodopu se kouří a blýská věčným ledem, ale na pokraji Růžové doliny puká již trn a k nebi vzlétá jarní opeřenec. S jakou písní, Kunhuto?

Carovou říší se nese radostná zvěst. Je mír s Byzancií, už nebudou naši junáci padat na pláni pod Orlicou! Teď už ne! A co krajiny, které vzal car Michal nepříteli? Zůstanou nám, jako bylo kdysi za carů Kolojana a Jana Asena! Všechno nám zůstane, lidé dobří, nechť žehná nebe rukám bohabojného vladaře Michala!

Kunhuta plane štěstím. Car je teď povětšině v Tarnovu, uzavřel s Byzantinci mír. Co pro ni znamená mír? Vidí teď denně Michala Asena. Ať je sebevíc mrzutý, nevadí, už zítra, pozítří zmizí jeho zasmušilost. Jednoho dne vychází z Kunhutiny komnaty opatrovnice Dobromirka, spěchá s rozčilenou tváří k carevně matce, oběma ženám zjihly oči, ale hned jsou přísně obřadné a vážné. Carevna se shání po synu carovi, mešká prý v Zlatarici na objížďce s bojary, propukly neshody o hraniční kameny s knížetem Kalimanem v Kapinavu.

Jindy by se vznětlivá Irina rozpálila, dnes není kdy, zjevují se významnější události na obzoru!

Večer před ní stojí podmračený a nevrlý car, nedobře se rozsoudili v Zlatarici, pozoruje unaveně matku, co chceš, matičko carevno, tak pozdě večer?

Irina hledí však na Michala s láskou a s pýchou. Car je dosud mlád, počala ho s Janem Asenem jako třetí manželka, nikdy nedoufala, že dá ještě vladaři syna. Michal je dosud dítě, a přece už junák. Záhy se na něho svalilo břemeno vlády, ona mu pomáhá v starostech, ale meč za něho do ruky vzít nemůže. Věří, že je syn statečný jako otec.

„Dobromirka mi dnes oznámila radostnou novinu,“ začala Irina dojatě a střeží pohledem syna.

Carovi zčervenaly uši. Ví, co matčina mluva znamená.

„Kunhuta Mačevská se stala ženou,“ pokračuje carevna důstojně a hlaholně, div ne jako biřic na tržišti.

„Kolik je jí vlastně roků?“ vzpomíná car, jako by se chtěl bránit slovy.

„V jeseni bude mít čtrnáct. V ten čas vystrojíme, care Michale, důstojné svatby! Už zítra vyprav posly k jejímu otci Rostislavu Michajloviči, k jejímu slovutnému dědovi, králi Belovi IV. do Uher, ke králi Urošovi Srbskému a k mému synovci, byzantskému císaři Theodoru Laskarisovi, pozvi je s veškerou uctivostí k našemu dvoru!“

„Cara Laskarise nikdy!“ vybuchl Michal, zaskočený náhlým carevniným rozhodnutím.

„Žiješ s ním přece už v míru. Zrovna tak se srbským králem!“ Michal Asen stál bledý, trhal neklidně třepení kabátce.

„Co je ti?“ zeptala se Irina podezíravě. „Zdá se mi, že nepřijímáš novinu s radostí.“

„Chtěl jsem nejdříve urovnat poměry v zemi,“ mluví vyhýbavě. „Po míru s Řeckem vyvstalo mnoho starostí.“

„Obklopíš se moudrými a oddanými lidmi. Zajistíš si pomoc nastávajícího tchána v Mačvě a Kunhutina děda, uherského krále. Musíš otočit kormidlo na sever a na západ. Nic jiného ti nezbývá!“

Matička carevna se odmlčela a čekala, co syn odpoví. Michal Asen mlčel se skloněnou hlavou.

Zemí táhl vichr. Radost a zrada.

Monastýry zvonily, cerkve vyzváněly, blížilo se k svatbám cara Michala. Jen co na Staré Goře zhnědne bukový hvozd, ženičky vylámou kukuřičné klasy a jejich hospodáři snesou z hory do věder hrozny vína.

Po celém carství se hledá nejměkčí a nejpestřejší tkanina, kterou by se přikrylo carské lůžko, neboť Michal Asen musí ještě před svatbami poznat Kunhutu Mačevskou jako ženu. Takto velel prastarý mrav země.

Zatím však vojevůdce řeckého císaře Laskarise opustil s vojskem v tichosti ležení v Alistraté a za příznivých srpnových dnů překročil řeku. V noci se dostavil do jeho stanu bojar Orešec, stojící ve službách knížete Kalimana, a dal se podle úmluvy pod řecké vedení. Obě vojska postoupila k opevněnému Jasmosu, kde měl velení druhý Kalimanův stoupenec, bojar Veter Durač.

V noci přibyl mezi vojáky od Zlatogradu kníže Kaliman Asen a dal se provolat carem. Nespokojence spoutali nebo pověsili na morušové stromy.

V Kalimanově stanu se konala porada, které byl přítomen i řecký vojevůdce Mikrón.

Novopečený car potáhne s vojáky přes Kardžali a pod Šipkou se setká s bojarem Pčelarevem, který mu přivede posilu. Ještě dříve, nežli pozná Michal Asen mladičkou nevěstu v loži, bude nový car Kaliman v Tarnovu.

Kaliman si připil s Mikrónem a se svými veliteli těžkým rodopským vínem.

Rek měl naryzlou bradku a promodralý obličej. „Nevzal sis, care, příliš velké sousto?“ zapochyboval.

Blesk zřítelnic, dravé zuby. Smích sebejistý, řezavý. „Nevzal, můj příteli Byzantinče! Vždyť i ty mi nahráváš! Až se v carství rozletí zpráva, že císař Laskaris má Thrakii opět v moci, obrátí se hněv lidu proti Michalu Asenovi. A nejen to. Vím bezpečně, že většina bojarů zazlívá bývalému carovi jeho příklon k Uhrům. A poslední důvod mé jistoty je myslím nejpodstatnější!“

Car Kaliman Asen vytáhl měšec, rozvázal tkaničku a rozhodil po stole hrst stříbrných peněz. Vojácké ruce se po nich chtivě natáhly.

„Čtěte,“ vyzval je car.

Na minci bylo vidět hlavu panovníka, obkrouženou latinským nápisem: Michail, Imperator Bulgatorum.

„Co to znamená?“ zvedl se vichr udivených hlasů.

„Mince cara Michala, ražené k jeho svatbě. Ještě jsou teplé,“ smál se jedovatě Kaliman.

„Kde je na nich naše písmo?“ rozohnil se bojar Orešec. „Proč je tam latina římského papeže?“

„Zachovej klid, Orši,“ popichoval Kaliman. „Příští mince budou mít už nápis uherský! To nám přinesou spolky cara Michala s Kumány a Pečeněhy!“

Novopečený car vysypal na stůl celý měšec. „Toto je první vaše odměna, moji bojaři! Nevadí, že je na penězích protivníkova hlava. Zatím peníz platí, má dobrou hodnotu.“