Linda Castillo

Pocit hanby

Originální název: Shamed

Vydáno u Minotaur Books, New York 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2019 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Silvie Mitlenerová, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0390-0 (epub)

ISBN 978-80-279-0391-7 (mobi)

Tuto knihu věnuji svým čtenářům a čtenářkám.

Děkuji za vaši podporu a oddanost.

Mám neuvěřitelné štěstí, že můžu každý den dělat to, co mám nejraději – tvořit postavy a příběhy, které budete číst a zbožňovat. 

PODĚKOVÁNÍ 

Proces přeměny rukopisu v román vyžaduje neuvěřitelné množství vášně, odbornosti a zkušenosti. U příležitosti vydání Pocitu hanby musím poděkovat mnoha talentovaným a zapáleným jedincům. Zaprvé a především chci poděkovat svému redaktorovi Charlesi Spicerovi, který vždy vidí prvotní kouzlo a nikdy nezklame, když pomáhá vdechnout mému příběhu plnohodnotný život. Ráda bych poděkovala také své agentce Nancy Yostové, jejíž postřehy a nápady se vždycky trefí. Doufám, že oba víte, jak moc si cením vašich telefonátů – a úsměvů. Ráda bych poděkovala také své specialistce na propagaci Sarah Melnykové. Její bystré instinkty, neutuchající energie a vřelost mi vždycky prozáří den. Díky, že jsi pořád tady a že jsi vždycky ochotná jít nad rámec svých povinností. A samozřejmě bych ráda poděkovala zbytku týmu v Minotaur Books: Jennifer Enderlinové, Sally Richardsonové, Andrewu Martinovi, Kerry Nordlingové, Paulu Hochmanovi, Allison Zieglerové, Kelley Raglandové, Sarah Grillové, Davidu Rotsteinovi, Martě Fickeové, Martinu Quinnovi, Josephu Brosnanovi a Lise Davisové. Vy všichni jste crème de la crème nakladatelského světa a moje potěšení z toho, že jsem jeho součástí, nezná hranic.

PROLOG 

Do staré usedlosti Schattenbaumových už nikdo nechodil. Nikdo tam nebydlel od doby, kdy povodeň v roce 1969 zatopila úrodu a spláchla kůlnu a jednu stodolu do Painterského potoka. Říkalo se, že Chevrolet Corvair pana Schattenbauma z roku 1960 pořád sedí ve strouze, kam ho voda odnesla. To místo nikdy nebylo nijak nóbl. I v době největšího rozkvětu byl ten dům zchátralý. Střešní šindele byly rezavé a zkroucené. Pan Schattenbaum mluvil o tom, že budovu natře, ale nikdy se k tomu nedostal. Někdy ani nesekal trávu. Přes ten neutěšený stav Schattenbaumovic dům kdysi býval středem světa Mary Yoderové, plným smíchu, lásky a života.

Schattenbaumovi měli šest dětí, a přestože nebyli amišové, Maryina mamm ji nechávala tam chodit na návštěvu – a Mary k tomu využívala každou vhodnou příležitost. Schattenbaumovi koneckonců chovali čtyři strakaté poníky. Měli taky selátka, stádo oslů, velkého krocana a nespočet koz. Mary bylo toho léta deset a zažívala nejlepší dny svého života.

Těžko uvěřit, že uplynulo padesát let – teď z ní byla babička, vdova, a zrovna minulý týden oslavila šedesáté narozeniny. Vždycky když řídila bryčku kolem té staré farmy, léta se rozplynula a ji pokaždé napadlo: Kdyby tak místa mohla mluvit, jaké příběhy by asi vyprávěla.

Mary stále bydlela v domě svého dětství asi o osm set metrů dál po silnici, nyní i s dcerou a zetěm. Dávala si záležet na tom, aby si vyšla na procházku směrem k farmě, kdykoli se naskytla příležitost. Na jaře tam stříhala kosatce, stále kvetoucí v květinovém záhoně za domem. V létě chodila pro pivoňky. Na podzim ji zajímaly jen a jen vlašské ořechy. Podle pana Schattenbauma tam jeho dědeček zasadil asi tucet černých ořešáků. Teď už jim bylo sto let a vzkvétaly v místech, kde kdysi býval zadní dvorek. Každý rok na podzim stromy shazovaly tisíce ořechů, ze kterých Mary celý rok pekla – a jejích osm vnoučat bylo tím pádem dobře zásobováno ořechovými dorty.

Dům vypadal v podstatě stejně jako před všemi těmi lety. Stodola, kde Mary strávila tolik odpolední rozplýváním se nad poníky, se před několika lety zhroutila ve větrné bouři. Krokve a deštění pomalu nahrazovala spleť popínavých rostlin, přerostlých větví a trávy vysoké až do pasu.

„Grossmammi! Mám otevřít bránu?“

Mary pohlédla na holčičku na sedadle vedle sebe a srdce jí poskočilo. Vzala s sebou na sbírání ořechů vnučky. Annie bylo pět a vypadala přesně jako její mamm v tom věku. Blonďaté vlasy, které se snadno cuchaly, modré oči, co se až příliš lehce rozplakaly. Přemýšlivé děcko, které už teď vykládalo o tom, jak bude učit v místní dvoutřídce.

Elsie bylo sedm – miloučké a živé děvče. Byla jedním z těch dětí se speciálními potřebami, zvědavá a mazlivá – měla buclaté tělíčko a kulaté brýle s čočkami tlustými jako dno lahve od limonády. Skutečný dar od Boha. Mary ji za ty odlišnosti milovala tím víc.

„Možná by bylo nejlepší, kdybych nejdřív zastavila bryčku, nemyslíš?“ Mary přitáhla opratě, zpomalila koně do kroku a zahnula na štěrkovou cestičku prorostlou plevelem. „Hou, hou.“

Teprve začínala rozeznávat zářivě oranžové klenby stromů za domem a už cítila ten povědomý záchvěv návratu domů, záchvěv nostalgie.

„Seskočte,“ vyzvala dívky. „Otevřete bránu. Dávejte pozor na ten ostnatý drát, slyšíte mě?“

Obě děti se vydrápaly z bryčky. Běžely ke zrezavělé ocelové bráně, sukně jim šustily kolem nohou a jejich drobné ručky si s řetězem snadno poradily.

Mary projela s koněm a pak se zastavila a čekala na dívky. „Tak šup šup, děvčátka! Nechte otevřeno. Už slyším, jak nás všechny ty krásné oříšky volají!“

Dívky s hihňáním vlezly zpátky do bryčky.

„Nachystejte si kabely,“ poradila jim Mary při objíždění domu. „Myslím, že toho dneska nasbíráme dost k naplnění všech těch košů, co jsme si přinesly.“

Usmála se na ty dvě žabky, které si chystaly tašky. Mary je loni zhotovila z pytloviny, speciálně pro tuto příležitost. Tašky byly docela velké, s dvojitým uchem snadno přehoditelným přes malé rameno. Na přední stranu Elsiiny kabely vyšila zelené listy ořešáku. Na Anniině se skvěl hnědý ořech, už rozlousknutý a ukazující všechnu tu lahodu uvnitř.

Mary zajela bryčkou za dům, kde kdysi býval dvorek. Přes tvář jí přeletěl úsměv – všimla si, že stará houpačka z pneumatiky tam pořád je. Koně zaparkovala do stínu břestovce, kde byla dost vysoká tráva, aby ji kobyla mohla oždibovat, a pořádně se rozhlédla. Ucítila povědomé vzedmutí v hrudi. Popadla jejich rukavice i svoji kabelu a slezla dolů. Na okamžik jen postála a naslouchala místu. Cvrlikání kardinála červeného z nejvyššího stromu. Ševelení větru v korunách.

„Holky, myslím, že na sbírání ořechů jsme si vybraly perfektní den,“ řekla.

Elsie ji následovala s taškou přehozenou přes rameno. Annie byla ještě maličká, takže pro tu se Mary natáhla a postavila ji na zem. Oběma děvčatům podala jejich malé kožené rukavičky.

„Nechci vidět žádné flekaté prstíky,“ upozornila je.

„My na tobě taky ne, grossmammi.“

Mary se uchichtla a kráčela s nimi k řadě stromů.

Mezi větvemi prosvítalo slunce.

„Podívej, grossmammi, jak je ten strom obrovský!“ vykřikla Annie.

„To je můj nejoblíbenější,“ odpověděla Mary.

„Koukej na všechny ty ořechy!“ zvolala Elsie tak nadšeně, jak to dovede jen sedmileté dítě.

„Bůh nám letos požehnal dobrou úrodou,“ souhlasila Mary.

„Budeme péct koláče, grossmammi?“

„Samozřejmě,“ ujistila ji Mary.

„Ořechový dort!“ vložila se do toho Annie.

„A dýňový chlebíček!“ dodala Elsie.

„Holky, kdybyste sbíraly tolik, jako mluvíte, už bychom měly hotovo.“ Zmírnila pokárání úsměvem.

Mary vkročila pod klenbu stromu, klekla si, sebrala pár ořechů a zblízka si prohlédla slupky. Byly zelené, s černými skvrnami, ale pevné a bez plísně. Nejlepší čas na sbírání byl v říjnu, ale teď už se psal listopad. „Jenom ty pevné, holky. Už tady nějakou dobu ležely. Letos máme se sklizní zpoždění.“

Koutkem oka zahlédla malou Annie, jak si dřepla a hodila si do tašky ořech. Elsie už přeběhla o deset metrů dál k dalšímu stromu, kožené rukavičky poslušně navlečené na rukou. To miloučké, poslušné dítko.

Mary půl hodiny pracovala mlčky. Holčičky štěbetaly. Mary předstírala, že si nevšimla, když po sobě začaly ořechy házet. Ani se nenadála a kabelu měla plnou. Nahodila si ji na rameno, došla k bryčce a vysypala kořist do velkého koše.

Už se vracela k dívkám, když vtom cosi v domě upoutalo její pozornost. Pohyb v okně? To se jí nezdálo – koneckonců sem nikdo nechodil. Asi se jen ve vánku zachvěly větve a odrazily se ve skle. Ale při dalším kroku směrem k děvčatům to uviděla znovu. Tentokrát si byla jistá. Nějaký stín v kuchyňském okně.

Ujistila se, že dívky jsou ponořené do práce, a odložila tašku na zem. Vydala se k zadním dveřím do domu, vstoupila na chatrné zápraží a v tu chvíli na střeše zakrákala vrána. Dveře byly pootevřené, a tak zkusila zavolat.

„Haló?“

„S kým to mluvíš, grossmammi?“

Mrkla přes rameno a spatřila Annie, jak ji s rukama v bok sleduje ze svého místa pod stromem. Za ní se Elsie statečně pokoušela žonglovat s ořechy a moc se jí to nedařilo.

„Vy se věnujte těm ořechům,“ nařídila jim. „Já se jen rychle mrknu k paní Schattenbaumové do kuchyně.“

„Můžeme jít taky?“

„Bude to jenom minutka. Vy se vraťte k práci, nebo tady zatmíme.“

Mary počkala, než se dívky vrátí ke svému úkolu, a pak přešla verandu a opřela se rukou do dveří, které se za skřípění pantů otevřely. „Haló? Je tu někdo?“

Vkročila dovnitř a zaplavily ji vzpomínky. Vybavila si sendviče s burákovým máslem a marmeládou u velikého kuchyňského stolu. Paní Schattenbaumovou, jak u plotny míchá v hrnci něco božsky voňavého. Nenápadné lovení čokoládových sušenek ze sklenice v kredenci. Stará laminátová kuchyňská linka byla stále v celku. Stejně tak flekatý keramický dřez. Sporák zmizel – zůstala po něm jen plynová přípojka a rezavé skvrny na podlaze. Všude ležela krysí hovínka. Kousek linolea něco užvýkalo.

Mary se užuž chystala vyrazit ke kredenci, aby zjistila, jestli tam ta stará sklenice se sušenkami pořád stojí, ale zastavil ji nějaký zvuk z vedlejší místnosti. Rozhodně tam něco – nebo někdo – byl. Nejspíš to, co sežvýkalo tu podlahu, pomyslela si. Mýval nebo vačice. Nebo krysa. Mary se zvířat nijak neštítila, vyrostla koneckonců na farmě. Ale krysy nikdy moc nemusela…

Krátce pohlédla ven oknem nad dřezem. Annie nadhazovala ořechy jako baseballové míčky. Elsie používala větev jako pálku. Mary zavrtěla hlavou a uchichtla se. Asi není nejlepší nápad nechávat je příliš dlouho o samotě.

Obrátila se a šla ke dveřím do obývacího pokoje. To byl potemnělý prostor plný stínů. Vzduchem se táhl zápach plísně a hnijícího dřeva. Prkna v podlaze se ošklivě kroutila. Na stropě vlhké mapy. Tapeta se odlepovala ze zdí, jako když se loupe spálená kůže. Záclony pomalu plesnivěly.

„Je tu někdo?“ promluvila tiše.

Nějaký zvuk po její pravici ji vylekal, až se zajíkla. Ve stínech zpozorovala nějaký pohyb. Uslyšela šoupání bot po podlaze. Někdo spěchal přímo k ní.

První rána jí přistála na hrudi, tvrdá dost na to, aby jí vyrazila dech. Zavrávorala dozadu a rozhodila ruce. Mezi žebry ucítila nápor bolesti, horké a hluboké. Vědomí, že utrpěla zranění. A zavalila ji vlna hrůzy.

V jejím periferním zorném poli se něco zalesklo. Rychle se k ní blížila jakási silueta. Uviděla bledý oválný obličej. Zvedla ruce. Z hrdla jí unikl výkřik.

Druhá rána přišla seshora. Rozsekla jí pravou ruku. Narazila do ramene a zaryla se hluboko do masa. Bolest se prořízla celým tělem a pak jí ruka ztuhla. Teprve když spatřila lesklou černou krev, uvědomila si, že utrpěla řeznou ránu. A že je to špatné.

Mezi vzlyky klopýtala do kuchyně a snažila se udržet nějakou vzdálenost mezi sebou a útočníkem. Následoval ji, byl agresivní a cílevědomý. Světlo mu dopadlo do tváře a poznání zabolelo. Polila ji další vlna strachu a ona si pomyslela: Tohle se přece nemůže dít.

„Ty!“ vykřikla.

Nůž se znovu ocitl ve výšce, tvrdě dopadl, trefil její klíční kost. Bolest se vzepjala, jako by Mary do mozku udeřil blesk. Šokující rudá barva krve, teplé a vlhké na jejích pažích, na jejích rukou, krve, která se jí řinula vepředu po šatech a cákala na podlahu.

A v tom okamžiku pochopila. Proč přišel. Co se stane dál. To uvědomění ji zaplavilo takovou hrůzou, že se na okamžik nedokázala ani pohnout, ani vydat hlásku. Pak se otočila, vrhla se ke dveřím, pokusila se utéct. Ale na krvi jí to uklouzlo. Podjely jí nohy a Mary upadla na kolena.

Otočila se k útočníkovi čelem, vzhlédla k němu.

„Nech ji na pokoji!“ zaječela. „Ve jménu Božím, nech ji na pokoji!“

Nůž znovu vystoupal vzhůru. Hrábla po něm, chytila ho za kalhoty, sevřela látku v pěsti, škubala a plácala do ní. Naděje se zhroutila, když zavrávoral stranou. Nůž narazil do jejích zad jako rána kladivem. Ostří projelo kostí a následoval ohňostroj bolesti. Zamlžil se jí zrak. Došel jí dech. Došel jí čas.

Útočník pozvedl nůž. Čelist měl sevřenou. Vycenil zuby a zaskřípal jimi.

Vyškrábala se na nohy, vrhla se k oknu nad dřezem a udeřila dlaní do skla. Zahlédla dívky.

„Utíkejte!“ zakřičela. „Da Deivel!“ Ďábel. „Utíkejte! Běžte!“

Za ní se ozvaly kroky. Ohlédla se přes rameno. Stříbrný záblesk, jak nůž klesl a znovu narazil do jejích zad jako sekera. Doběla rozžhavená bolest jí projela po páteři. Podlomila se jí kolena a ona klesla k zemi. Obličejem dopadla na podlahu. Útočník nad ní zařval jako zvíře.

Da Deivel.

Poklekl a drmolil bezbožná slova drsným, skřípavým hlasem. Další rána nožem jí otřásla tělem, ale ona se nemohla pohnout. Tentokrát už žádná bolest. Pramínek krve na linoleu. Další krev v jejích ústech. Chrčivý dech. Neměla dost sil, aby krev vyplivla, a tak otevřela ústa a nechala ji téct. Z posledních sil vzhlédla k útočníkovi. Utíkej, děťátko moje, pomyslela si. Utíkej jako o život.

Nůž opsal oblouk a dopadl tvrdě jako rána pěstí, rozpálenou jako oheň. Úder otřásl jejím tělem. Jednou. Dvakrát. Už nebojovala. Nedokázala utéct, nemohla se ani pohnout. Vnímala chladné a hrubé linoleum pod tváří. Sluneční světlo linoucí se oknem. Vránu, která krákala někde venku. A nakonec i zvuk jeho kroků na cestě ke dveřím.

KAPITOLA 1 

Jakožto náčelnice policie na malém městě vídáte mnoho věcí. Věcí, o kterých většina ostatních lidí neví – a nechce vědět – a asi se díky tomu mají lépe. Většinou se zabývám drobnými prohřešky – dopravními nehodami, domácími potyčkami, drobnými krádežemi, uprchlým dobytkem. Vídám lidi v silně stresových situacích – kamarády, sousedy, lidi, které znám většinu života. Někdy vídám jejich nejhorší stránky. Tato zkušenost je vyvážená vědomím, že vídám i jejich nejlepší stránky. Vídám odvahu a silný charakter a lidi, kteří se starají, některé i ochotné riskovat život kvůli někomu, koho ani neznají. Tyto okamžiky mě povznášejí. Tyto okamžiky mě ženou vpřed, i když se nebe zatáhne a zemi bičuje déšť.

Jmenuju se Kate Burkholderová a jsem policejní náčelnice v Painters Millu. Je to poměrně malé městečko, asi pět tisíc tři sta duší – z toho třetina amišů –, uvelebené v srdci ohijského amišského venkova. Narodila jsem se tady a byla vychována jako amiška, ale v osmnácti letech jsem společenství opustila. Nikdy jsem si nemyslela, že se vrátím. Ale po dvanácti letech – a poté, co jsem si našla práci u policie – mě kořeny zavolaly zpátky. Osud se naplnil, když mi rada města nabídla místo policejní náčelnice. Ráda věřím, že se o mě zajímali kvůli zkušenostem s bezpečnostními složkami nebo proto, že jsem dobrá v tom, co dělám. Ale vím, že můj amišský původ – moje obeznámenost s kulturou a náboženstvím a plynulá znalost pensylvánské němčiny – v jejich rozhodnutí hrál roli. Turismus má koneckonců velký podíl na ekonomice a vedení našeho města chápalo, že moje přítomnost bude znamenat velký krok směrem k překlenutí mezery zející mezi amišskou a neamišskou komunitou.

Je pár minut po čtvrté odpoledne a já jedu na sedadle spolujezdce svého Fordu Explorer půjčeného od města. Za volantem sedí moje nejnovější policistka Mona Kurtzová. Dnes odpoledne je plně v pracovním módu – oblékla si kompletní uniformu, která stále ještě voní aviváží. Obvykle neposedné vlasy má stažené do ohonu. Make-up omezila na rozumné odstíny zemitě hnědé a tělově růžové. Většinu nocí bývá na dispečinku, ale protože vím, jak důležité je zažít práci v terénu, trávila jsem s ní poslední dobou každý den pár hodin, pokud se naše rozvrhy překrývaly. Chci, aby byla na práci připravená, až jednoho dne najdu a zacvičím nového dispečera.

Je velmi jasné a slunečné odpoledne – na listopad v téhle části Ohia je chladno, ale příjemně. X Ambassadors v rádiu pějí „Unsteady“; stáhly jsme hlasitost, abychom slyšely hlavně moji policejní vysílačku. Do držáčků na kelímky jsme si položily kávu a obaly z burgerů k obědu odložily do pytlíku na přístrojové desce. Poklidně jedeme po okresní silnici číslo 19 a najednou si všimneme, že po obou krajnicích je rozházeno zhruba deset balíků sena.

„Zdá se, že někdo vyklopil náklad,“ komentuje to Mona a zpomalí.

„Až to nějaký řidič v osmdesátce napálí do balíku sena, bude mít docela problém.“

Mona zapne maják, zajede ke straně a zaparkuje. „Zapneme blikačky?“

Rozhlédnu se a zdá se mi, že se na obzoru kymácí amišský vůz pořádně naložený senem. „Vypadá to, že tamhle je náš viník. Pojďme odházet ty balíky na krajnici a vyrazit za ním.“

Pár minut strávíme taháním balíků na štěrkovou krajnici, pak zase nasedneme do exploreru a zamíříme za neposlušným řidičem. Je to starý dřevěný žebřiňák s laťkovými boky – asi polovina latěk je polámaná.

„Aspoň má na sobě označení pomalu se pohybujícího vozidla,“ poznamenám, když se přiblížíme. „To je dobře.“

„Mám ho zastavit, náčelnice?“

„Pojďme na to.“

S možná trochu moc velkým nadšením z vyhlídky na zastavení sleduje dostavník a drží se lehce vlevo. Kočího nevidíme, protože na voze je naložené seno do tří metrů výšky. Vůz táhne dvojice podobně starých tažných koní. Pomalu zahnou ke krajnici a zastaví.

Mona se nadechne, narovná si sako, vrhne na mě výmluvný pohled, jako že to zvládne, a vystoupí. Snažím se nesmát – následuju ji a jdu za ní k levé přední straně vozu. Kočí nevypadá, jak jsme očekávaly. Je to dívka, teprve čtrnáctinebo patnáctiletá. Na kozlíku vedle ní sedí ještě mladší dívenka. Mezi nimi se téměř bezzubými ústy směje malý kluk, kterému je asi šest nebo sedm let. Podle jejich oblečení dovedu určit, že to jsou swartzentruberští amišové – chlapec má přes modré džíny černý kabát a kotníčkové tenisky. Na vlasech ostříhaných klasicky podle hrnce sedí klobouk s plochou krempou. Dívky na sobě mají tmavomodré šaty, černé kabáty a černé zimní čepce.

Swartzentruberští amišové patří ke starému řádu a zuby nehty se drží dávno platných zvyklostí. Zříkají se mnoha vynálezů, které jiní amišové běžně využívají. Věcí, jako je tekoucí voda a vodovodní potrubí. Na bryčkách nemají čelní sklo ani gumové pneumatiky. Ženy nosí dlouhé tmavé šaty. Většina z nich chodí celý rok v zimním čepci. Muži si nestříhají vousy. I jejich domovy jsou zařízené prostě.

Jakožto skupina mají poněkud horší pověst, zvlášť mezi neamišskými spoluobčany, kteří jejich kulturu nechápou. Většina námitek souvisí s jejich odmítáním používat označení pro pomalu se pohybující vozidlo – připadá jim to pouze na okrasu, a tudíž zbytečné. Rovněž jsem slyšela nějaké řeči ze strany neamišů na adresu osobní hygieny některých swartzentruberů. Byla jsem vychována jako amiška a starých způsobů si vážím. Ačkoliv s nimi nesouhlasím, ctím je. Ze zkušenosti vím, jak je náročné tahat vodu, když je venku deset pod nulou. Kvůli takovým obtížím je poměrně nepraktické koupat se každý den, hlavně v zimě. Děti jsou nervózní z toho, že jsme je zastavily, a proto se pohnu, abych je uklidnila. „Guder nochmiddawks,“ promluvím pensylvánskou němčinou. Dobré odpoledne.

„Dobrý den.“ Pohled řidičky přeletí z Mony ke mně.

„Provedla jsem něco?“

Kývnu na Monu a naznačím jí, že tohle je její chvíle.

„Ne, slečno,“ řekne dívce. „Jen jsem vám chtěla dát vědět, že jste ztratili pár balíků sena.“

Dívka vytřeští oči. „Ale ne.“ Mrkne za sebe, ale přes naložené seno nevidí – musela by slézt. „Kolik?“

„Asi tak deset.“ Mona pokývne směrem k upadlému senu. „Zhruba čtyři sta metrů zpátky.“

Teď když je lépe vidím, dojde mi, že jsem už tyhle děti zahlédla s rodiči ve městě. Víckrát než jednou jsem jejich datt zastavovala, protože si odmítal připevnit na bryčku označení pro pomalu se pohybující vozidlo. Těší mě, že se zařídil podle mojí rady.

„Vy jste děti Elama Shetlera?“ zeptám se.

Řidička zase přesune pohled ke mně. „Já jsem Loretta.“ Vytrčí palec směrem k mladšímu děvčeti usazenému vedle ní. „Tohle je Lena. A Marvin.“

Porovnám velikost vozu a stabilitu nákladu. Veliký povoz s návěsem, který je přetížený. Silnice je úzká a nemá úplně pevnou krajnici. Hodlám jí navrhnout, aby to jela domů vyložit a vrátila se s někým dospělým, ale ona najednou sebere opratě a zamlaská na koně.

„Kumma druff!“ štěkne. „Kumma druff!“ Pojďte! Koně oživnou. Zvednou hlavy. Napřímí uši. Naslouchají. Staří profíci, pomyslím si.

„Víš to určitě, že ten vůz dokážeš otočit?“ zeptám se jí.

„Dokážu ho otočit úplně bez problému,“ ujistí mě dívka. Nezní v tom žádná nevrlost nebo mladistvé předvádění se. Jen uvolněné sebevědomí pramenící ze schopnosti a zkušenosti.

Mrknu na Monu. „Pojďme zacouvat s explorerem a uvolnit té holce cestu.“

„Jasně, náčelnice.“

O pár decimetrů ustoupím a s určitou mírou obdivu sleduju, jak dívka zkušeně přesvědčí oba koně k ladnému ústupu stranou. Zvířata sklánějí hlavy a unisono přešlapují vnějšíma předníma nohama přes ty vnitřní. Když vozu dojde místo, dívka se spřežením o necelý metr couvne a znovu koně pobídne do ústupu stranou. Za několik minut stojí vůz namířený do směru, odkud přijel.

„Amišské dívky u mě právě hodně stouply v ceně,“ zašeptá Mona.

Přistoupím k vozu a vzhlédnu k dívce. „Dobrá práce,“ sdělím jí.

Odvrátí pohled, ale stihnu v jejích očích zahlédnout záblesk pýchy, náznak ruměnce na tvářích, a pomyslím si: Hodné děvče.

Pokynu směrem k popadaným balíkům sena. „Zastavte u těch balíků a my s Monou vám je naházíme na vůz.“

Děti se hihňají při pomyšlení, jak jim dvě Englischer paní v policejních uniformách nakládají poztrácené seno, ale neprotestují.

Vyhodím poslední balík na vůz a v tu chvíli obživne vysílačka upevněná k mému služebnímu opasku. „Náčelnice?“

Stisknu mikrofon na rameni – poznávám hlas svojí dispečerky z první směny. „Zdravím, Lois.“

„Zrovna jsem vyřídila telefonát od Mikea Rhodehammela. Říká, že na městské silnici číslo 14 se nachází bryčka a kůň bez dozoru, hned u toho starého statku Schattenbaumových.“

„Jedu tam,“ sdělím jí. „Budu tam za dvě minuty.“

Vklouznu zpátky do exploreru. „Slyšelas to?“ zeptám se Mony.

„Jo.“ Nastartuje auto.

O pár minut později zahýbáme na obecní silnici. Je to rozpadající se kus rozdroleného asfaltu, který se už dávno podvolil bující trávě a náletovým dřevinám. Na prakticky neexistujícím rozšíření cesty stojí dva domy. Ivan a Miriam Helmuthovi vlastní slušně velký statek, pěstují seno, sóju a kukuřici. Druhá nemovitost je ta stará usedlost Schattenbaumových, která je opuštěná, co si pamatuju.

Před námi zahlédnu bryčku a koně. Zvíře je stále zapřažené a stojí v příkopu u rezavého, polozhrouceného plotu. Bryčka se povážlivě naklání.

„Po kočím ani stopy.“ Mona zastaví za bryčkou a zapne maják. „Co se podle tebe stalo?“

„Helmuthovi mají hodně dětí.“ Pokrčím rameny.

„Možná někdo neuvázal koně nebo nezavřel bránu.“ Vystoupím a vydám se k bryčce.

Kůň zvedne hlavu a sleduje, jak se blížím. Zvíře se nepotí ani ztěžka neoddychuje, což mi napovídá, že neuteklo. Zamžourám do bryčky – nikdo v ní nesedí, jen vzadu jsou tři staromódní veliké koše.

„No, to je teda podivné.“ Rozhlédnu se a uvidím, jak se k nám hrne červený Ford F-150.

„Zdravím, náčelnice.“ Majitel místního železářství Mike Rhodehammel stočí okénko. „Zahlédla jste někde kočího?“

Zavrtím hlavou. „Možná to patří panu Helmuthovi, co bydlí kousek dál po cestě. Hodlám tam teď zamířit a prověřit to.“

Přikývne. „Říkal jsem si, že by to někdo měl vědět. Hrozně nerad bych, aby toho koně někdo srazil. Musím se vrátit do krámu.“

„Díky, že jste zavolal, Mikeu.“

„Kdykoliv, náčelnice.“

Dívám se, jak odjíždí, a pak vyrazím zpátky k exploreru. „Pojďme si promluvit s Helmuthovými.“

Zrovna se sunu do auta, když zazní výkřik. Nejdřív mě napadne, že si někde hrají děti, ale farma Helmuthových je odsud ještě asi osm set metrů, tak daleko by hlasy nedolehly. Něco v tom výkřiku mě přinutí se zastavit. Naslouchám.

Vzduch prořízne další výkřik. Je hodně pronikavý a trvá příliš dlouho. Kdepak dětská hra. V tomhle hlase je něco niterného a zvířecího a ježí se mi z toho vlasy vzadu na krku.

Mona se se mnou střetne pohledem. „Co to sakra bylo, náčelnice?“

„Odkud se to nese?“ ptám se.

Nasloucháme. Ustoupím od exploreru a snažím se určit směr, odkud se ten hlas ozval. Tentokrát rozluštím i slova.

„Grossmammi! Grossmammi! Grossmammi!“

V dětském hlase zní panika a hrůza. Mrknu na dům Schattenbaumových a zahlédnu jakousi malou amišskou holčičku utíkat po štěrkové cestě, co jí nohy stačí.

„Grossmammi! Grossmammi!“

Obě s Monou se k ní rozběhneme. Vzadu v hlavě uvažuju, jestli měla babička nehodu nebo utrpěla nějakou náhlou zdravotní indispozici.

Doběhnu k ústí pěšiny. Brána je dokořán. Dívka je od nás asi dvacet metrů, rychle utíká a kradmo se otáčí přes rameno, jako by viděla ducha – nebo příšeru. Je jí zhruba pět. Dívá se přímo na mě, ale nevidí mě.

„Ahoj broučku. Copak se stalo?“ zeptám se pensylvánskou němčinou a blížím se k ní. „Je něco v nepořádku?“

Když se ke mně přiblíží na tři metry, postřehnu, že má na rukou krev. A další na obličeji. Na šatech. Hodně krve. Příliš mnoho. V hrudi se mi nepříjemně ozve strach. Pohlédnu na Monu. „Našla jsem krev. Měj oči na šťopkách.“

Dívčino tělo do mě narazí takovou silou, že zavrávorám. Celá se klepe. Ze zhrublého krku se derou kvílivé zvuky.

„Klid.“ Položím jí ruce na drobná ramínka. „To je v pořádku. Nic se ti neděje.“

„Grossmammi!“ S jekotem se mě křečovitě chytí za oblečení a otočí se přes rameno směrem k domu. „Sebral ji da Deivel!“

„Co se stalo?“ Přejedu po ní rukama. „Máš nějaké zranění?“

Holčička se snaží promluvit, ale jenom se zalyká a pláče. Kleknu si a podržím si ji na délku paže. Upoutám její pohled, jemně s ní zatřesu. „Uklidni se, zlatíčko. Pověz mi, co se stalo.“

„Da Deivel ublížil grossmammi!“ pláče holčička.

„Teče jí krev. On si přijde i pro mě!“

„Kde je?“ zeptám se pevně.

Se zajíkáním zvedne roztřesenou ruku a ukáže směrem ke starému domu. „V kuchyni. Už se neprobudí!“

Pohlédnu na Monu. „Zavolej sanitku. Pak zavolej na okres a řekni jim, ať sem pošlou policistu.“ Posunu holčičku k Moně. „Zůstaň s ní. Já to jdu okouknout.“

Za normálních okolností bych Monu vzala s sebou, ale tohle dítě je moc malé a moc vyděšené – nemůžeme je nechat samotné. Nečekám nic jako násilný trestný čin. Možná měla babička nehodu, upadla, dostala infarkt nebo nějakou jinou zdravotní příhodu. To samozřejmě nevysvětluje tu krev…

V poklusu směrem k domu slyším, jak Mona volá na dispečink. Všimnu si stop po kolech bryčky v prachu.

Taky proběhnu kolem pytlovinové kabely, kterou tady někdo musel upustit.

Dorazím zezadu k domu. Vevnitř se nic nehýbe. Ani náznak toho, že by tu někdo byl. Jdu k verandě a zahlédnu v prachu jedinou šlápotu. Dveře jsou pootevřené. Strčím do nich, aby se otevřely dokořán, a panty zaskřípou. Jen okamžik předtím, než ji uvidím, už krev ucítím.

Strašidelně rudý oceán rozlitý po podlaze. Cákance na kredencích. Na dřezu. Na zdi. Adrenalin si propaluje cestičku mými vnitřnosti. Vytáhnu z pouzdra osmatřicítku. Na podlaze leží nějaká žena. Amiška. Modré šaty. Bílý kapp. Postarší. Nehýbe se. V dohledu není žádná zbraň. Dokážu myslet jen na to, že tady se nestala žádná nehoda ani sebevražda a že tu možná nejsem sama.

„Sakra. Sakra.“ Stisknu vysílačku. „Deset třicet pět C. Deset sedm osm.“ Kódy pro vraždu a žádost o posily. Namířím zbraň na dveře vedoucí do vedlejší místnosti. „Policie Painters Mill! Zvedněte ruce nad hlavu a vyjděte ven! Okamžitě!“ Ve svém hlase slyším stres.

Smysly mám zostřené a přetížené. Adrenalin v kritických hodnotách. Ruce se mi klepou.

„Vyjděte ven! Okamžitě! Držte ty zatracené ruce tak, abych na ně viděla! Okamžitě, hned teď!“

Nespouštím oči ze dveří. Přejdu k ženě, kleknu si a poprvé jí pořádně pohlédnu do tváře. Už jsme se někde potkaly. Mozek mi vyhodí jméno: Mary Yoderová. Žije s dcerou a zetěm, Miriam a Ivanem Helmuthovými, na farmě na konci cesty. Loni na podzim jsem si od ní koupila koláč.

„Kruci.“ Ještě než jí přitisknu ukazováček na krkavici, už vím, že už mezi námi není. Kůži má na dotek ještě teplou, oči dokořán a zastřené. Ústa rovněž otevřená a plná něčeho, co vypadá jako zvratky.

Vstanu a přitočím se ke dveřím. Nahlédnu do obýváku. Je tam šero – závěsy jsou zatažené. Stíny se přelévají sem a tam. Hodně slepých míst. Vyškubnu z opasku svou malou baterku. Naslouchám, ale srdce mi tvrdě buší do žeber. Přejedu paprskem svítilny po místnosti. Přední dveře jsou zavřené. Po nikom není ani vidu. Žádný pohyb, žádný zvuk.

„Náčelnice?“

Otočím se a uvidím policistu z holmeského okresu procházet zadními dveřmi. Zarazí se, když mu pohled padne na oběť. „Kristovy rány,“ zamumlá.

„V domě se může ještě někdo pohybovat,“ sdělím mu.

„Oběť je po smrti.“

„To mě poser.“ Vytáhne od boku pistoli, vyhne se krvi a projde kolem mě do obýváku.

„Holmeský úřad šerifa!“ Jen okamžik předtím, než se přední dveře rozletí dokořán, se zvenku ozve hlas. Vstoupí druhý policista s nachystanou brokovnicí.

„Ještě jsme to tu neprohledali,“ oznámím i jemu.

„V kuchyni je mrtvá žena.“

Slunce šikmo pronikne dveřmi a dopřeje nám vidět víc. Muži si vymění pohled. První policista napochoduje k dvoukřídlým dveřím a nahlédne do přilehlé místnosti.

„Čistý vzduch!“

Druhý policista zavolá pro další jednotky. Společně vyrazí po schodech do druhého patra.

Vrátím se do kuchyně, zastavím se ve dveřích a potlačím nával zhnusení. Za ta léta, co pracuju u policie, jsem viděla už hodně odporných scén. Dopravní nehody. Rvačky s nožem. Těžká ublížení na zdraví. I vraždy. Můžu ale upřímně prohlásit, že jsem v životě neviděla tolik krve z jediné oběti. Co se tu proboha stalo?

„Náčelnice?“

Vzhlédnu a uvidím zadními dveřmi přicházet Monu. Postřehne oběť a ztuhne. Za okamžik zamrká a potřese hlavou, jako by se probouzela ze zlého snu. Zachvění jí proběhne celým tělem.

Moje nejnovější policistka není žádná křehká květinka, ale na tohle není připravená.

„Mono.“ Její jméno vyslovím rázně. „Běž ven. Já si poradím.“

Aniž se mnou naváže oční kontakt, vycouvá na verandu, zlomí se v pase a začne zvracet do keřů.

Tentýž pocit nevolnosti bublá i v mých vnitřnostech – je jedno, kolikrát už jste to viděli, na krvi je prostě něco vnitřně odpuzujícího. Ten pohled na smrt, hlavně násilnou. Potlačím to a odmítnu si to přiznat.

„Kde je ta holčička?“ zeptám se Mony.

„S policistou, na zadním sedadle jeho hlídkového vozu.“ S rukama v bok si odplivne a podívá se na mě. „Náčelnice, ta malá tvrdí, že nějaký chlap sebral její sestru.“

Ta slova na mě dopadnou jako rána pěstí do břicha a dodají té už tak dost hrozné situaci ještě další ohavný rozměr. „Zjistilas jména?“

„Helmuthovi.“

„Tu rodinu znám,“ řeknu. „Žijí tam dál po cestě.“

„Co myslíte, že se stalo?“

Zavrtím hlavou. „Těžko říct. Vypadá to, že ji někdo… ubodal.“

Zmasakroval, šeptá tichý hlásek.

Obě si to myslíme, ale nahlas to nevyslovíme. Zmáčknu mikrofon na klopě a zavolám dispečink.

„Možná deset třicet jedna D,“ řeknu s použitím kódu pro probíhající únos dítěte.

Stočím pohled zpátky k Moně. „Musíme se tu porozhlédnout, promluvit si s rodiči,“ řeknu jí. „Zjistit, jestli se ta dívka opravdu pohřešuje.“

Kdybychom se tu potýkali jen s pravděpodobnou vraždou, moje hlavní priority by byly zajistit místo činu, omezit přístup, vytyčit ochranné pásmo, vyslechnout sousedy a začít uvažovat o podezřelém. Možnost, že bylo uneseno malé dítě, všechno mění. Živí mají vždycky přednost před mrtvými.

„Říkala ta holčička ještě něco?“ zeptám se.

„Moc jsme toho z ní nedostali, náčelnice. Je poměrně dost otřesená.“

Naposledy se podívám na oběť a potlačím zachvění.

„Pojďme si s ní promluvit.“

KAPITOLA 2 

Dívku objevím schoulenou na zadním sedadle hlídkového vozu holmeského úřadu šerifa. Někdo jí přes nohy přehodil termofólii, dal jí lahev vody a medvídka, kterého může tisknout. Někteří policisté, včetně osazenstva mého malého oddělení, vozí v kufru služebních aut jednoho nebo dva plyšáky přesně pro tyto situace, kdy chceme dopřát dítěti tolik klidu a pohodlí, kolik jen lze.

Když se přiblížím, navážu s policistou oční kontakt. Už jsem s ním pracovala – vloni v létě jsme měli službu u průvodu na Den nezávislosti. Je to dobrý chlap, sám otec a solidní policista. Potřeseme si rukou. „Říkala něco?“

„Většinu času probrečela, náčelnice. Něco říkala tou němčinou.“ Pokrčí rameny. „Myslím, že asi chce maminku.“ Řeknu mu o možnosti, že se její sestra pohřešuje.

„V nejlepším případě dostala strach a utekla domů.“ Zadní dveře auta jsou otevřené. Jdu k nim a kleknu si, abych se holčičce dívala z očí do očí. „Nazdárek,“ řeknu.

„Já jsem Katie a jsem policajtka. Povíš mi, co se stalo?“

Podívá se na mě. Obličej má celý opuchlý a mokrý od slz. „Já chci mamm.“

Je droboučká. V modrých šatech. S modrýma očima a světlými vlasy. Na dětských rukou má krev. Krev se rozmazala i po lahvi s vodou, ze které holčička nepije. Pod dekou se strašně třese. Přejdu do pensylvánské němčiny v pokusu rozběhnout jí mozek. „Kdo to tvojí grossmammi udělal?“

„Da Deivel.“ Ďábel.

Slova mě zamrazí mezi lopatkami. Taková slova by žádné dítě nikdy nemělo být nuceno vyslovit. Této situaci by žádné dítě nikdy nemělo přihlížet ani ji muset převyprávět. „Nějaký mann?“

Přikývne.

„Víš, jak se jmenuje? Viděla jsi ho už předtím?“ Zavrtí hlavou.

„Je s tebou sestřička?“

„Elsie.“ Jméno zašeptá, jako by se bála vyslovit ho nahlas. „On si ji vzal.“

„Víš, kam šli?“

Zavře oči a tvářička se jí zkrabatí. „Chci mamm.“

Slzy ignoruju – jsem si až moc dobře vědomá, že mi utíkají cenné minuty – a přitlačím znovu. „Jen jeden pán?“

Přikývnutí.

„Jak vypadal?“ Zírá na mě.

„Byl to nevěřící, nebo amiš?“

„Chci mamm.“

„Broučku, víš, kam odjel?“ Zavrtí hlavou.

Pokračuju. „Měl bryčku, nebo Englischer auto?“ Dítě se rozpláče. Mohutnými škubavými vzlyky.

Zvažuju, že bych ještě přitlačila, ale stáhnu se. Prozatím.

Natáhnu se a stisknu jí kolínko. „Přivedu ti mamm a datt.“

Vstanu, vyštrachám z kapsy klíče a otočím se k Moně a policistovi. „Musíme se po té dívce podívat. Vytyčte ochranné pásmo. Zajistěte místo činu. Máme tu subjekt mužského pohlaví, který pravděpodobně unesl malou holku. Chci všechny lidi v pohotovosti.“ Teď hovořím k Moně.

„Řekni T. J. a Gurčákovi, aby se poptali v okolí,“ jmenuju svoje policisty přezdívkami. „Glock a Skid ať ohledají stodolu a kůlny a pokračují dál do okolí. Zavolej do úřadu šerifa a zjisti, jestli mají někoho se psy. Chci ten pozemek dát prohledat a chci, aby všichni, kdo se pátrání zúčastní, dávali pozor na důkazy. Všechno se musí označit a uchovat.“

„Rozumím.“

Vyhrábnu telefon, zmáčknu rychlé vytáčení na Johna Tomasettiho a vydám se k exploreru. Tomasetti je agent ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování, neboli BCI. Rovněž je mojí lepší polovičkou a láskou mého života. Painters Mill spadá do jeho okrsku. Pracovali jsme spolu na několika případech. Tak jsme se vlastně potkali. Je bojovný a důsledný a dobrý v tom, co dělá. V tuhle chvíli jsem opravdu ráda, že se můžu spolehnout na někoho, jako je on.

Zvedne to na druhé zazvonění. „Slyšel jsem, že máš na krku tělo a pohřešovanou nezletilou,“ řekne bez jakéhokoli úvodu.

„Drby se šíří rychle.“ Napětí rostoucí v mém hrudníku při zaslechnutí jeho hlasu částečně povolí. Vyložím mu to málo, co vím. „Myslím, že ta pětiletá viděla vraha, a taky si myslím, že možná viděla, jak unesl její sestru.“

„Jeden muž?“

„Podle mě ano. To dítě utrpělo trauma, takže potřebuju někoho osvědčeného, kdo přijde a promluví si s ní. Potřebuju se dozvědět, co viděla, a to nejpozději před pěti minutami.“

„Dělám na tom,“ řekne.

„Tomasetti, ta žena nebyla jen tak ubodaná. Byla…“ Před očima mi probleskne výjev zmasakrovaného těla Mary Yoderové. „Byla rozsekaná na kousky.“

„Zní to jako osobní záležitost.“

„A on teď možná má u sebe malou holku. Hodlám si to ověřit u rodičů. Potvrdit to, než se do toho naplno ponoříme.“ Stisknu dálkové ovládání k odemčení exploreru.

„Jsem tam za dvacet minut,“ ujistí mě.

Zmáčknu červené tlačítko a hodím si mobil zase do kapsy. Zrovna otevírám dveře a vtom uvidím, jak ke mně běží nějaký amišský muž a za ním v závěsu asi devítinebo desetiletý kluk. V muži okamžitě poznám Ivana Helmutha. Velmi pravděpodobně slyšel sirény nebo viděl, jak přijíždějí policejní vozidla, a přišel zjistit, co se děje. Z jeho výrazu hned pochopím, že je strašlivě rozrušený.

„Náčelnice Burkholderová!“ zavolá. Vyrazím k němu. „Pane Helmuthe…“

„Co se stalo?“ ptá se. „Proč je tu všechna ta policie? Kde jsou moje děti? Kde je tchyně?“

„Jednu holčičku mám v autě, pane. Je v pořádku.“

„Jednu? Ale…“ Větu nedokončí a spěchá k vozu. Protáhne se kolem Mony a policisty a pohlédne do auta.

„Annie!“ Sevře dívku v náručí.

„Datt!“ Vzlykající holčička se na něj pověsí.

„Kde máš shvestah?“ ptá se. Sestru. „A grossmammi?“

„Grossmammi dostal da Deivel!“ pláče holčička.

„A vzal si Elsie!“

„Cože?“ Amiš je tím tvrzením tak rozhozený, že se chytí za srdce a zavrávorá. „Vzal si ji? Da Deivel?“ Jeho pohled se střetne s mým. „Kde jsou, náčelnice Burkholderová? Co se tu stalo?“

„Pane Helmuthe.“ Položím mu ruku na paži a nechám svůj pohled sklouznout k holčičce. „Potřebuju si s vámi promluvit mezi čtyřma očima.“

Naše pohledy se setkají. On pak shlédne ke chlapci, který přiběhl s ním. „Bleiva mitt die shvestah.“ Zůstaň se sestrou.

S otřeseným výrazem mi dovolí, abych ho odvedla o pár metrů dál. Když se ocitneme mimo doslech dětí, zastavím se a otočím se k němu. Neexistuje snadný způsob, jak mu sdělit, co je potřeba sdělit. Není jak zmírnit tu ránu ani zpomalit příval hrůzy, který bude následovat.

„Pane Helmuthe, Mary Yoderová je mrtvá. Leží uvnitř domu.“ Pokynu směrem k budově asi sto metrů vzdálené, kde se motá nějakých šest policistů.

„Cože??“ Nevěřícně zamrká a zírá na mě, jako bych na něj narafičila nějaký krutý žert a on teď jen čekal, až ho plácnu po zádech a přiznám se, že jsem si to celé vymyslela.

„Ale… mrtvá? Jak…“ Spolkne slova a upírá oči na mě. „To není možné. Když Mary odcházela, byla úplně v pořádku.“

Pokouším se nalézt správná slova. Nějak je vyslovit nebo poskládat tak, abych v něm nezažehla paniku, ale jediné, co přichází, jsou fakta, která pro něj bude utrpení poslouchat. „V tuto chvíli vím jen to, že Mary Yoderová je mrtvá a my jsme zatím nedokázali lokalizovat to druhé děvče.“

„Elsie?“ Ivan se pokouší uklidnit. „Musíme ji najít,“ vyštěkne. „Musí přece být někde poblíž.“

„V domě není. Teď prohledáváme pozemek. Nemohla by být doma?“

„Ne, byla se sestrou a s babičkou.“

„Pane Helmuthe, odehrál se tu násilný trestný čin…“

„Chcete říct, že tohle udělal nějaký člověk?“

Přikývnu. „Annie mi řekla, že Elsie unesl nějaký muž. Máme důvodné podezření, že to byl ten samý, který napadl vaši tchyni.“

„Unesl ji? Mein Gott.“ Jeho obličej zaplaví pochopení. Ústa se mu otevřou, ale nepromluví. Zírá na mě a krempa jeho klobouku se začne chvět. „Kdo?“

„To nevím.“

„Musíme Elsie najít,“ prohlásí. „Je to jenom dítě.“ Celé tělo se mu třese hrůzou, kterou nedokáže potlačit. Zvedne ruku a přitiskne si palec a ukazováček k očím.

„Náčelnice Burkholderová, co se přihodilo mojí tchyni? Jak…“

Nemám ještě všechna fakta a nechci ho dál rozrušovat, a proto se odpovědi vyhnu. „Nevím jistě, ale je to zlé.“

Přikývne, ale vypadá zaskočeně a celý paf. Nejvíce ze všeho vypadá vyděšeně. „Miriam to bude chtít vědět.“