Laura Purcell

Záhada panství Bainbridge

Originální název The Silent Companions

Vydáno u Raven Books, London 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2017 by Laura Purcell

All rights reserved.

Translation © Anna Rybníčková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0135-7 (epub)

ISBN 978-80-279-0136-4 (mobi)

Pro Julietu

ÚSTAV SVATÉHO JOSEFA

Nový doktor ji zaskočil. Ne že by snad na jeho příchodu bylo něco zvlášť neobvyklého – lékaři se tu střídali dost často. Tenhle byl ale mladý. Nováček v profesi i v ústavu. Zářil novotou tak, až ji z něj rozbolely oči.

„To je ona? Paní Bainbridgeová?“ Ta „paní“ bylo pěkné gesto. Nepamatovala se, kdy ji naposledy oslovili takhle uctivě. To slovo jí hrálo v uších jako melodie, kterou si jen stěží vybavovala. Doktor vzhlédl od svých poznámek a upřeně se na ni zahleděl. „Paní Bainbridgeová, jmenuji se doktor Shepherd. Jsem tu, abych vám pomohl. Abych se ujistil, že vám poskytujeme dostatečnou péči.“

Péči. Chtěla vstát ze svého místa na okraji postele, vzít ho za ruku a něžně ho odvést ke dveřím. Tohle místo nebylo pro neviňátka jako on. Vedle postarší podsadité ježibaby-ošetřovatelky vypadal tak plný života. Vápnem nabílené stěny ještě nevysály barvu z jeho tváří ani neotupily tón jeho hlasu. V jeho očích zahlédla záblesk zájmu. To ji znepokojovalo víc než ošetřovatelčin věčně zamračený výraz.

„Paní Bainbridgeová? Rozumíte mi?“

„Řikala sem vám to,“ prohlásila ošetřovatelka. „Nic z ní nedostanete.“

Doktor Shepherd si povzdechl. Zastrčil si poznámky do podpaždí a vešel hlouběji do její cely. „To se v případech silného otřesu stává často. Někdy je šok tak velký, že pacient úplně ztratí schopnost mluvit. Vypadá to, že tohle je ten případ, nemám pravdu?“

Slova jí v hrudníku bublala na povrch. Pálila ji z nich žebra a jejich síla jí vibrovala na rtech. Byly to ale jen přízraky, ozvěny událostí, které se jí staly. Nikdy už je nechce znova zažít.

Doktor se předklonil, až byly jejich obličeje ve stejné rovině. Jasně vnímala jeho doširoka rozevřené, upřené oči, které ji za skly brýlí pozorovaly. Byly to ty nejsvětlejší kroužky mátově zelené.

„Dá se to léčit. Chce to jen čas a trpělivost. Sám jsem to viděl.“

Ošetřovatelka nesouhlasně nasála vzduch mezi zuby.

„Nepřibližujte se, doktore. Tadle je pěkně divoká. Jednou mi plivla do obličeje.“

Jak vyrovnaně si ji prohlížel. Byl dost blízko na to, aby cítila jeho vůni – karbolové mýdlo, hřebíček. Vzpomínka v ní náhle vzplála jako troud. Odmítala ji nechat rozhořet.

„Nepřejete si rozpomenout na to, co se vám stalo. Můžete ale mluvit. Rozhodně jste se nenadýchala kouře natolik, aby vás učinil němou.“

„Nebude mluvit, doktore. Není hloupá. Ví, kam ji strčí, když nebude tady.“

„Může ale psát, nebo ne?“ Rozhlédl se po místnosti.

„Proč tu nemá nic na psaní? Copak jste se s ní ani nepokusili komunikovat?“

„Týhle bych s perem nevěřila.“

„Tak břidlicovou destičku a křídu. Najdete je v mé kanceláři.“ Zalovil v kapse a strčil ošetřovatelce do ruky klíč.

„Přineste mi je. Teď hned, prosím.“

Ošetřovatelka se zamračila, klíč si ale vzala a vyšourala se ze dveří.

Byli sami. Cítila na sobě jeho pohled – nebyl tvrdý, ale nepříjemný, jako šimrání hmyzu, když jí leze po noze.

„Medicína se mění, paní Bainbridgeová. Nejsem tu od toho, abych vám dával elektrické šoky a ledové koupele. Chci vám pomoct.“ Naklonil hlavu na stranu. „Jistě víte, že proti vám byla vznesena jistá… obvinění. Někteří lidé tvrdí, že byste měla být umístěna do zabezpečenějšího zařízení. Nebo že možná vůbec do ústavu nepatříte.“

Obvinění. Nikdy jí nevysvětlili důvody obžaloby, rovnou ji nazvali vražedkyní. A její chování této reputaci nějakou dobu odpovídalo: vrhala hrnečky na všechny strany, škrábala zdravotní sestry. Když teď ale měla místnost sama pro sebe a silnější léky, bylo příliš namáhavé tuhle roli hrát. Raději by spala. Raději by zapomněla.

„Jsem tu, abych rozhodl o vašem osudu. Ale abych vám mohl pomoci, musíte pomoci vy mně. Musíte mi říct, co se stalo.“ Jako by to kdy mohl pochopit. Viděla věci, které by jeho omezený vědecký mozek nebyl schopen nikdy vstřebat. Věci, které by nepovažoval za možné, dokud by se k němu nepřikradly a nepřitiskly by mu k dlaním své oprýskané ruce plné třísek.

Usmál se a v levé tváři se mu objevil ďolíček. „Vím, co si myslíte. Každý pacient říká to samé: že jim nebudu věřit. Přiznávám, že tu je celá řada přeludů, ale jen málo z nich nemá své opodstatnění. Nějaká zkušenost je musela vytvořit. I když váš příběh bude znít neuvěřitelně, rád bych ho slyšel. Slyšel, co vy si myslíte, že se stalo. Mozek se někdy nedokáže vypořádat s informacemi, které musí zpracovat. Zvláštním způsobem si trauma zracionalizuje. Pokud bych věděl, co vám říká vaše mysl, možná bych byl schopen pochopit, jak funguje.“

Také se na něj usmála. Byl to nepříjemný úsměv – ten, po kterém od ní sestry couvaly pryč. Doktor ale nehnul ani brvou.

„A třeba bychom mohli vaší nesnadné situace využít. Oběti traumatu často pomůže, když svůj zážitek zapíše. Odosobněně. Jako by se to stalo někomu jinému.“ Dveře zaskřípaly. Ošetřovatelka se vrátila s křídou a břidlicovou destičkou v ruce. Doktor Shepherd si je od ní vzal, natáhl se k posteli a podával jí je jako olivovou ratolest. „Takže tedy, paní Bainbridgeová. Zkusíte něco napsat? Kvůli mně.“

Opatrně natáhla ruku a vzala si od něj křídu. Působila v jejích prstech nepřirozeně. Po tak dlouhé době nevěděla, jak by měla začít. Přimáčkla hrot k tabulce a nakreslila svislou čáru. Ozval se skřípavý zvuk – hrozný, vysoký pískot, ze kterého jí naskočila husí kůže. Zpanikařila, zatlačila příliš silně. Křída se zlomila.

„Skutečně si myslím, že by pro ni tužka byla jednodušší. Podívejte, vždyť není nebezpečná. Jen se nám snaží vyhovět.“

Vychovatelka na něj nespokojeně pohlédla. „Půjde to na vaši hlavu, doktore. Později jí nějakou přinesu.“

Podařilo se jí vyškrábat několik písmen. Byla slaboučká, ale ona se bála znovu použít sílu. Na tabulce se sotva viditelně zračilo roztřesené Zdravím.

Doktor Shepherd ji odměnil dalším úsměvem. „To je ono! Jen cvičte dál. Myslíte, že byste byla schopná nabrat sílu a udělat, co jsem po vás žádal, paní Bainbridgeová? Napsat vše, co si pamatujete?“

Takhle jednoduše.

Byl příliš mladý. Příliš svěží a plný ideálů, než aby si uvědomil, že v jeho životě přijdou chvíle, které by nejraději vymazal z paměti – celé roky nesnesitelných vzpomínek. Zahrabala je tak hluboko, že dokázala na světlo vytáhnout jen jednu nebo dvě z nich. Stačilo to, aby se ujistila, že na zbytek se rozpomenout nechce. Kdykoliv se snažila si vzpomenout, viděla je před sebou. Jejich hrůzné obličeje, strážící cestu do minulosti.

Rukávem setřela destičku a napsala další slovo. Proč? Doktor Shepherd zamrkal. „No… proč myslíte?“ Léčba.

„Přesně tak.“ Ďolíček se znovu objevil. „Představte si, že bychom vás dokázali vyléčit. Pustit vás z ústavu ven.“

Bůh ho chraň. Ne.

„Ne? Ale… nerozumím vám.“

„Řikala sem vám to, doktore,“ odvětila ošetřovatelka svým hrubým, krákavým hlasem. „Udělala to, to se má samo sebou.“

Zvedla nohy z podlahy a lehla si na záda na postel. V hlavě jí dunělo. Natáhla ruce a popadla se za hlavu. Snažila se udržet všechno na svém místě. Do dlaní ji píchaly štětiny nakrátko ostříhaných vlasů. Vlasy dorůstaly, měsíce ubíhaly a ona tu byla zamčená.

Jak dlouho už to bylo? Hádala, že rok. Mohla by se jich zeptat, napsat svou otázku na destičku, ale bála se zjistit pravdu.

Určitě už byl čas na její léky, čas na otupění okolního světa.

„Paní Bainbridgeová? Paní Bainbridgeová, je vám dobře?“

Nechala oči zavřené. Dost, dost. Čtyři slova, a i tak napsala příliš mnoho.

„Možná jsem ji pro dnešek už moc namáhal,“ řekl. Stále se ale nad ní vznášel, znepokojivá přítomnost u její postele.

Všechno to bylo špatně. Myšlenky se jí rozpouštěly.

Konečně slyšela, jak se doktor napřimuje. Zacinkaly klíče a vrzly dveře.

„Kdo je další?“

Dveře se zavřely a ztlumily jejich hlasy. Jejich slova a zvuky kroků odpluly chodbou pryč.

Byla sama, ale samota ji neuklidňovala tak jako dřív. Zvuky, kterých si většinou nevšímala, k ní doléhaly s bolestivou hlasitostí: rachocení zámku, vzdálený smích. Horečně zabořila hlavu do polštáře a pokusila se zapomenout.

***

Pravda. Během studených, šedých hodin ticha na ni nemohla přestat myslet.

Ve společenské místnosti nebyly noviny – alespoň ne v době, kdy tam měla dovoleno chodit – ale fámy se uměly proplížit pod dveřmi a skrz pukliny ve zdích. Lži novinářů se do ústavu dostaly dlouho před ní. Od té doby, co se tu poprvé probudila, jí bylo dáno nové jméno: vražedkyně. Ostatní pacienti, ošetřovatelé, dokonce i sestry si o ní šeptali, když si mysleli, že je nikdo neslyší: při vyslovování toho slova ohrnovali pysky a krvežíznivě cenili zuby.

Vražedkyně. Jako by ji snad chtěli vystrašit. Vystrašit ji.

Nebyla to nespravedlnost, kterou nenáviděla, nýbrž ten zvuk, slabiky, které ji řezaly v uších jako… Ne.

Zavrtěla se na posteli a pevně se chytila za paže, na kterých jí naskočila husí kůže. Snažila se udržet v klidu.

Až doteď byla v bezpečí. V bezpečí za těmito stěnami, v bezpečí za svým vlastním tichem, v bezpečí díky těm krásným drogám, které její minulost utopily v zapomnění. Ale tenhle nový doktor… byl děsivým znamením, že její čas se naplnil. Možná vůbec do ústavu nepatříte.

Děs se jí rozlil v hrudi.

Znovu převracela v hlavě své tři možnosti. Mlčet a být shledána vinnou. Cíl: šibenice. Mlčet a nějakým zázrakem být viny zproštěna. Cíl: ledový, ostrý svět venku, bez léků, které by jí pomohly zapomenout.

Zbývala jediná možnost – pravda. Ale co byla pravda? Když se dívala do minulosti, jediné obličeje, které zřetelně rozpoznávala, patřily jejím rodičům. Kolem nich se kupily stínové postavy. Postavy plné zloby, které ji děsily a které jí převrátily život vzhůru nohama.

Nikdo by tomu nevěřil.

Stříbrné paprsky úplňku zářily skrz okno vysoko u stropu a hladily ji po vlasech. Ležela tam, pozorovala je a náhle ji napadla spásná myšlenka. Na tomto místě bez pravidel bylo všechno obrácené naruby. Pravda byla šílená a daleko přesahovala hranice zdravé představivosti. A proto byla pravda jedinou zárukou, jak se udržet pod zámkem. Sklouzla z postele na podlahu. Byla studená a lehce lepila. Ať už ji vytřeli, kolikrát chtěli, ve vzduchu se stále vznášel pach moči. Dřepla si vedle postele a konečně se zadívala na objemný stín na protější straně místnosti. Doktor Shepherd přikázal, aby jí ho tam přinesli: první nová věc v neměnném prostředí. Byl to jen stůl. Ale byl to další nástroj, který otevře skříň její mysli a vytáhne z ní všechny kostlivce, které tam schovala.

Se srdcem až v krku se přeplazila přes místnost. Z nějakého důvodu se cítila bezpečněji nízko u země, přikrčená pod stolem, kde mohla zespoda pozorovat jeho vyřezávané nohy. Dřevo. Otřásla se. Určitě nebyl žádný důvod k opatrnosti. Ne zde. Určitě nemohli vzít jen tak nějaký kus dřeva a… ne, to nebylo možné. Na druhou stranu nic z toho nebylo možné. Nic z toho nedávalo nejmenší smysl. A i přesto se to stalo.

Pomalu se postavila a pohledem přejela po desce stolu. Doktor Shepherd tu pro ni nechal i psací potřeby: papír a tlustou, tupou tužku.

Přitáhla si papír k sobě. V šeru viděla bělavou nicotu, která čekala na její slova. Bolestně polkla. Jak by to mohla prožít znovu? Jak by se mohla donutit k tomu udělat jim to všechno znovu?

Zahleděla se na prázdnou stránku a snažila se v té nekonečné prázdnotě zahlédnout ženu, kterou kdysi bývala.

PANSTVÍ BAINBRIDGE, 1865

Nejsem mrtvá.

Elsie si ta slova opakovala, zatímco kočár kodrcal po polních cestách a od kol mu odlétávaly kusy hlíny. Kola vydávala vlhký, mlaskavý zvuk. Nejsem mrtvá. Bylo ale těžké tomu uvěřit, když se skrz okno poseté dešťovými kapkami dívala na přízračný odraz sebe sama: bledý obličej; propadlé tváře; lokny zahalené černým závojem.

Obloha venku byla kovově šedá a její monotónnost narušovaly jen vrány. Krajina zůstávala míli co míli stále stejná. Pohřbívají mě, uvědomila si. Pohřbívají mě společně s Rupertem.

Takhle to nemělo skončit. Touhle dobou už měli být zpátky v Londýně – v domě otevřeném pro hosty, přetékajícím vínem a svícemi. Letošní sezónu byly v módě syté barvy. Salóny by zářily azulenovou, lila, purpurovou a smaragdově zelenou. Měla by být tam, ve středu dění: dostávat pozvánky na každý brilantně zářivý večírek; přijímat rámě hostitele v pruhované vestě; být první dámou uvedenou do jídelny. Novomanželka šla vždy první.

Ne tak vdova. Vdova se skrývala před světlem, zahalena ve svém žalu. Stala se z ní mořská víla topící se v černém krepdešínu. Jako královna. Elsie si povzdechla a zírala na odraz svých prázdných očí. Musela být špatná manželka, když netoužila po samotě. Věděla ale, že sedět v tichosti a přemítat nad Rupertovými ctnostmi jí v jejím žalu nijak nepomůže. Ze zármutku ji mohlo dostat jedině rozptýlení. Chtěla chodit do divadla, jezdit sem a tam kodrcajícími omnibusy. Raději by byla kdekoliv jinde než sama samotinká mezi těmito ponurými lány.

Nebyla vlastně tak docela sama. Na sedačce proti ní seděla Sára, shrbená nad otrhanou knihou v koženém obalu. Při čtení si šeptem odříkávala jednotlivá slova. Elsie ji už teď nemohla vystát. Ty kalně hnědé, telecí oči, ve kterých nebyla ani špetka inteligence, vysoké lícní kosti a zplihlé vlasy, které jí líně visely zpod čepce. I obyčejné prodavačky měly větší glanc než ona.

„Bude ti dělat společnost,“ sliboval jí Rupert. „Jen se o ni postarej, dokud budu pryč. Ukaž jí památky. Chuděra se ven moc nedostane.“

Rupert nepřeháněl. Jeho sestřenice Sára pouze jedla, dýchala a mrkala a občas si četla. A to bylo všechno. Nebyla v ní žádná jiskra, žádná touha po něčem lepším. Byla spokojená ve své tiché rutině coby společnice zmrzačené staré dámy, dokud ta babizna neumřela.

Rupert ji pak coby hodný bratranec vzal k sobě. Teď ale Sára zůstala na krku Elsie.

Z nedalekého kaštanu spadly žluté, vějířovité listy a dopadly na střechu kočáru. Plesk, plesk. Jako vlhká hlína na rakev.

Už jen hodinu nebo dvě a slunce začne zapadat.

„Jak dlouho ještě?“

Sára se zastřeným výrazem vzhlédla od knihy. „Hmm?“

„Jak dlouho?“

„Než…?“

Pro Krista. „Než dorazíme na panství.“

„Nevím. Nikdy jsem v Bainbridge nebyla.“

„Cože? Vy jste ho taky nikdy neviděla?“ Elsie to nechápala. Na tak starou rodinu nebyli Bainbridgeové na sídlo svých předků nijak zvlášť pyšní. Dokonce ani Rupert si ve svých pětačtyřiceti letech na panství nepamatoval. Vypadalo to, že si vzpomněl na vlastnictví pozemků až v okamžiku, kdy právníci ratifikovali jejich manželskou smlouvu. „To není možné. Copak jste tam nejezdila jako dítě na návštěvu?“

„Ne. Moji rodiče často mluvili o panských zahradách, ale já jsem je nikdy neviděla. Rupertovi na tom místě nikdy nezáleželo, dokud…“

„Dokud nepoznal mě,“ dokončila za ni Elsie.

Spolkla slzy. Byli tak blízko, tak blízko k vytvoření dokonalého společného života. Rupert odjel připravit panství na jaro a na potomka, který se měl narodit a majetek zdědit. Ale teď ji opustil a nechal ji samotnou, bez zkušeností, aby se postarala o venkovské sídlo a vypořádala se s rodinným dědictvím a s dítětem, které nesla pod srdcem. Představila si sebe sama, jak houpe své dítě v trouchnivějícím salonu s ošoupaným čalouněním a s hodinami na krbové římse pokrytými pavučinami.

Zvenku k nim doléhal dusot kopyt. Okna se začala zamlžovat. Elsie si stáhla rukáv a otřela jím sklo. Kolem se táhla neutěšená krajina. Všechno bylo zarostlé a zpustlé. Z trávy se jako náhrobky vynořily zbytky šedé cihlové zdi, zatímco všechno ostatní bylo utopeno v jetelu a kapradinách. Příroda si brala zpět, co jí bylo vzato, a pokrývala vše houštinami a mechem.

Jak mohla být cesta k Rupertově domu v takovémto stavu? Byl to pečlivý obchodník, zběhlý v počtech, vždy s vyrovnaným účetnictvím. Proč by nechal jeden ze svých statků takto zpustnout?

Kočár se zakodrcal a náhle prudce zastavil. Peters na kozlíku zaklel.

Sára zavřela knihu a odložila ji stranou. „Co se děje?“

„Myslím, že jsme blízko.“ Elsie se naklonila dopředu a snažila se dohlédnout co nejdál. Od řeky ubíhající podél cesty se plížila lehká mlha a zahalovala obzor.

Museli už být ve Fayfordu. Zdálo se jí, že se kodrcají celé hodiny. Nástup do vlaku v Londýně v rozmazaném, hnědavém úsvitu byl jako událost minulého týdne, ne dnešního rána.

Peters práskl bičem. Koně zafrkali a napjali se v postroji, ale kočár se jenom zahoupal.

„Co teď?“

Bič znovu zapráskal. Od koňských kopyt se rozstříklo bahno.

Ozvalo se zaťukání na střechu kočáru. „Haló tam uvnitř? Budete muset ven, dámy.“

„Ven?“ opakovala po něm Elsie nevěřícně. „Nemůžeme jít ven do té špíny!“

Peters seskočil z kozlíku a se zacákáním dopadl na zem. O několik čvachtavých kroků později byl u dveří a rozrazil je dokořán. Dovnitř se nahrnula mlha a tančila kolem prahu. „Bohužel nemáte na vybranou, madam. Uvízli jsme. Můžeme se jen snažit vyprostit kola a doufat, že koně zvládnou zbytek. Čím míň váhy v kočáru, tím líp.“

„Jsem si jistá, že dvě dámy tolik neváží.“

„Dost, aby to udělalo rozdíl,“ odvětil Peters suše.

Elsie zasténala. Mlha se jí lísala k tváři, vlhká jako psí dech, a nesla s sebou vůni vody a hlubokou, zemitou pachuť.

Sára schovala knihu a nadzvedla si sukně. Zastavila se se spodničkou zdviženou nad kotníky. „Až po vás, paní Bainbridgeová.“

Za jiných okolností by byla Elsie ráda, že jí Sára dává přednost. Tentokrát by ale raději první nešla. Mlha s překvapivou rychlostí zhoustla. Jen stěží rozpoznala siluetu Peterse a jeho nataženou ruku. „Schodky?“ zeptala se s nepříliš velkou nadějí v hlase.

„Z tohohle úhlu vám je nesundám, madam. Budete muset skočit. Je to jen kousek, chytnu vás.“

Tak tohle zbylo z její důstojnosti. S hlubokým povzdechem zavřela oči a skočila. Petersova ruka se na okamžik dotkla jejího pasu a pak ji postavil na zem do bláta.

„Teď vy, slečno.“

Elsie odklopýtala od kočáru. Nechtěla, aby Sára se svýma velkýma nohama dopadla přímo na její vlečku. Bylo to jako chodit po rýžovém pudinku. Boty jí klouzaly a v nepřirozených úhlech zapadávaly do bahna. Neviděla, kam došlapuje. Mlha jí sahala ke kolenům a zahalovala zem. Možná to bylo lepší – nechtěla vidět lem svých bombazínových šatů pokrytých bahnem.

Kaštany se cikcak vynořovaly z mlhy. Nikdy takovou mlhu neviděla. Nebyla žlutá a sirnatá jako mlha v Londýně, nezůstávala na místě, ale pohybovala se. Jak stříbřitě šedá oblaka klouzala do strany, odhalila popraskanou zeď u řady stromů. Cihly z ní vypadaly a nechaly za sebou zející díry jako po zubech. Zhruba v polovině zdi zel prázdný, tlející okenní rám. Snažila se na výjev před sebou zaostřit zrak, ale mlha, která se klouzavě vrátila zpátky, jí ho skryla.

„Petersi? Co je to za obludnou budovu?“

Vlhký vzduch prořízl výkřik. Elsie se prudce otočila se srdcem až v hrdle, ale viděla před sebou jen bílou mlhu.

„Jen klid, slečno,“ ozval se Petersův hlas. „Jste v pořádku.“

Elsie vydechla a sledovala obláček páry, jak se rozpouští v mlze. „Co se děje? Nevidím vás. Sára upadla?“

„Ne, nemějte strach. Chytil jsem ji.“

Bylo to pravděpodobně to největší dobrodružství, co to děvče zažilo za celý rok. Elsie pálila na jazyku jízlivá poznámka, pak ale uslyšela další zvuk: hlubší, naléhavější. Temné, táhlé zamručení. Koně to museli také zaslechnout, protože se v postroji neklidně zavrtěli.

„Petersi? Co to bylo?“

Zvuk se ozval znovu: hluboký a ponurý. Nelíbil se jí. Nebyla zvyklá na tyhle vesnické zvuky a mlhavá mračna – a zvykat si ani nehodlala. Zvedla si vlečku a vrávorala zpátky ke kočáru. Šla ale příliš rychle. Uklouzla, země jí ujela pod nohama a ona lopatkami plácla do bláta.

Ležela omráčeně na zádech. Slizké, studené bahno jí zatékalo do mezery mezi límcem a čepcem.

„Paní Bainbridgeová? Kde jste?“

Pád jí vyrazil dech. Nebyla zraněná ani se nebála o dítě, ale nemohla promluvit. Zírala do všeprostupující běloby. Vlhkost jí prosakovala skrz šaty. Někde v zadní části mozku naříkala kvůli svému zničenému černému bombazínu.

„Paní Bainbridgeová?“

Znovu se ozvalo to zaúpění, blíž než předtím. Mlha se nad ní vznášela jako nepokojný duch. Ucítila nad hlavou tvar, něčí přítomnost. Slabě zapištěla.

„Paní Bainbridgeová!“

Elsie se přikrčila, když se jí jen pár centimetrů před obličejem objevily… dvě bezduché oči. Mokrý čumák. Obrysy černých křídel, jako mívají netopýři. Ta věc ji očuchala a pak zabučela.

Byla to kráva. Jen obyčejná kráva, přivázaná na otřepaném provaze. Hlas se jí vrátil a s ním i vlna studu. „Huš! Běž pryč, nic pro tebe nemám.“

Kráva se ani nepohnula. Elsie přemýšlela, jestli je toho vůbec schopná – nevypadala právě zdravě. Hlavu podpíral vyzáblý krk a kolem vystupujících žeber jí poletovaly mouchy. Nebohé zvíře.

„Tady jste!“ Peters několika kopanci krávu donutil, aby uhnula stranou. „Co se stalo, madam? Jste v pořádku? Pojďte, pomůžu vám.“

Zabralo to čtyři pokusy, než se Petersovi podařilo vytáhnout ji zpátky na nohy.

Její šaty se od bahna odlepily s mlaskavým trhnutím.

Byly zničené.

Peters se na ni neupřímně usmál. „Nebojte se, madam. Nevypadá to zrovna jako místo, kde byste musela být nastrojená, ne?“

V tom měl tedy pravdu. Zahleděla se mu přes rameno do míst, kde se svíjely poslední zbytky mlhy. Vesnice, která se před ní náhle vynořila, přeci nemohl být Fayford.

Mezi stromy se krčila řada zchátralých domků, každý s rozbitým oknem nebo vylomenými dveřmi. Díry ve zdech byly narychlo zaplácány bahnem a trusem. Přes střechy se v zoufalém pokusu o jednotu táhly rozlámané došky, většina z nich ale byla pokryta plísní.

„Není divu, že jsme uvízli.“ Peters mávl rukou k cestě, která se před domky vinula. Spíš než cestu připomínala hnědou řeku. „Vítejte ve Fayfordu, madam.“

„Tohle přeci nemůže být Fayford,“ namítla Elsie.

Vedle nich se objevil Sářin bledý obličej. „Myslím, že je,“ vydechla. „Ach, nebesa.“

Elsie jen nevěřícně zírala. Trčet na venkově bylo samo o sobě dost špatné, ale trčet tady? Sňatek s Rupertem měl povýšit její postavení, zajistit jí dobře živené rolníky a pokorné poddané.

„Zůstaňte tu, dámy,“ řekl jim Peters. „Dostanu to kolo ven, než zase padne mlha.“ Opatrně přešel bahnem zpátky ke kočáru.

Sára se přikradla blíž k Elsie. Alespoň jednou byla Elsie ráda za její přítomnost. „Doufala jsem v příjemné procházky po venkově, paní Bainbridgeová, ale bojím se, že tuhle zimu budeme muset přečkat uvnitř.“

Uvnitř. To slovo bylo jako klíč otáčející se v zámku. Ten starý pocit uvěznění z dětství. Jak měla odvést myšlenky od Ruperta, když musela zůstat vevnitř?

K rozptýlení tu byly knihy. Karetní hry. Věděla ale, že nebude trvat dlouho, než ji začnou nudit.

„Sáro, naučila vás paní Crabbly hrát vrhcáby?“

„Ach ano. A samozřejmě také…“ Sára zmlkla a vykulila oči.

„Co se děje?“

Sára pohodila hlavou směrem k domkům. Elsie se otočila. Z oken na ně zíraly nemyté tváře vesničanů. Byli ještě zuboženější než ta kráva.

„To musí být mí poddaní.“ Měla pocit, že by jim měla zamávat, a tak zvedla ruku, ale kuráž ji ihned opustila.

„Neměli bychom…“ Sára se zavrtěla. „Neměli bychom si s nimi promluvit?“

„Ne. Držte se od nich dál.“

„Vypadají ale tak zbídačeně!“

Měla pravdu. Elsie namáhala mozek a snažila se přijít na způsob, jak jim pomoci. Navštívit je s košíkem potravin a přečíst jim úryvek z Bible? To bohaté dámy dělaly, nebo snad ne? Nebyla si ale jistá, že by to vesničané ocenili.

Ozvalo se koňské zařehtání a nadávky. Otočila se ke kočáru právě v okamžiku, kdy kolo s mohutným začvachtáním vyklouzlo z břečky a pocákalo Peterse od hlavy až k patě bahnem.

„Tak,“ řekl a pohlédl na její šaty, „teď jsme na tom stejně.“

Kočár o několik kroků popojel. Elsie za ním zahlédla zubožené trosky kostela. Věžička byla pryč a nechala za sebou jen zubatý dřevěný hrot. Kolem řídce rostla žlutá tráva, na níž byly namačkány náhrobní kameny. Od hřbitovní branky je někdo pozoroval.

Elsie v břiše ucítila zavlnění. Dítě. Jednu ruku si přitiskla na zablácený živůtek a druhou se chytila Sáry za rameno. „Pojďte. Je čas vrátit se do kočáru.“

„Ach ano, ať jsme na panství co nejdříve!“ A Sára se potácivě vydala kupředu.

Elsie její nadšení nesdílela. Pokud tahle díra byla vesnice, jak pro všechno na světě bude vypadat její nový domov?

***

Řeka k nim šeptavě promlouvala uspěchaným, nikomu nepatřícím hlasem. Mechem porostlé kameny vytvářely most. Nevypadal jako žádný z mostů v Londýně. Místo moderní architektury a inženýrství viděla Elsie rozpadající se oblouky, které škádlila pěna a vodní tříšť. Po každé straně byly zasazené sloupy s omšelými kamennými lvy. V hlavě jí vyvstala vzpomínka na padací mosty, londýnský Tower – Bránu zrádců.

Tahle řeka ale nebyla jako Temže. Nebyla šedivá, ale průzračně čistá. Zamžourala do vody pod sebou a koutkem oka zahlédla, jak se pod hladinou mihly temné stíny. Ryby?

Když dorazili na druhou stranu, zčistajasna se před nimi vynořil starý strážní domek. Peters zpomalil kočár, nikdo ale nevyšel ven, aby je přivítal. Elsie stáhla dolů okénko, a když se jí její zablácený rukáv otřel o ruku, trhla sebou.

„Pokračujte dál, Petersi.“

„Támhle!“ vykřikla Sára. „Támhle je panství.“

Cesta padala dolů přes svahy kopců, za nimiž začínalo zapadat slunce. Na samém konci se v podkově rudých a oranžových stromů tyčilo panství Bainbridge.

Elsie si zvedla závoj. Viděla podlouhlou renesanční budovu se třemi střešními štíty a hlavní věží, za níž vykukovaly komíny z červených cihel. Z okapů se řinul břečťan a zahaloval věžičky na obou stranách domu. Panství vypadalo mrtvě.

Všechno bylo mrtvé. Pod bezduchými okny sklesle ležely partery, živé ploty byly hnědé a plné děr. Popínavé šlahouny dusily květinové záhony. Dokonce i trávníky byly žluté a prořídlé, jako by se pozemky pomalu šířila nákaza. Jedině bodlákům se dařilo a jejich fialové trnité hlavy vyčuhovaly z barevného štěrku.

Kočár zastavil na pásu štěrku naproti kašně, která byla středovou ozdobou chátrajících pozemků. Kdysi, když byl ještě kámen běloskvoucí a psi nahoře noví, mohla být i krásná. Teď z ní ale žádná voda neprýštila. Prázdným bazénkem se táhly praskliny.

Sára se odtáhla od okna. „Všichni jsou venku, aby nás přivítali,“ řekla. „Úplně všichni!“

Elsie se zahoupal žaludek. Byla příliš zaneprázdněná zíráním na zahrady. Teď se ale její pohled stočil ke třem ženám oděným v černé, které na ně čekaly před domem. Dvě z nich měly zástěry a na hlavách bílé čepce, zatímco třetí byla prostovlasá a vlasy měla smotané do šedého uzlu. Vedle ní strnule stál formálně vyhlížející muž.

Elsie pohlédla na svou sukni. Vypadala jako rezavá železná brána. Bombazín byl ztěžklý bahnem a lepil se jí ke kolenům. Co by si její noví služební pomysleli, kdyby ji viděli v takovémto stavu? I ve svém oděvu do továrny by byla upravenější a čistší.

„Paní domu se musí seznámit se svou domácností. Doufala jsem ale, že u toho nebudu obalená bahnem.“

Dveře kočáru se bez varování otevřely. Nadskočila.

Před ní stál mladý, štíhlý muž v černém obleku.

„Ach, Jolyone, to jsi ty. Díky bohu.“

„Elsie? Co se ti pro všechno na světě stalo?“ Světle hnědé vlasy měl odhrnuté z čela, jako by chtěl zvýraznit ohromení vepsané ve tváři.

„Byla to nehoda. Kolo kočáru se zaseklo a já jsem upadla…“ Posunkem ukázala na své sukně. „Nemůžu se jim takhle ukázat. Pošli je zpátky dovnitř.“

Jolyon zaváhal. Tváře mu u licousů zrůžověly. „Ale… vypadalo by to zvláštně. Co jim mám říct?“

„Nevím, řekni jim cokoliv!“ Slyšela svůj ostrý tón a cítila, že je nebezpečně blízko k slzám. „Vymysli si nějakou výmluvu.“

„Tak dobrá.“ Jolyon zavřel dveře a poodstoupil od kočáru. Viděla, jak se otáčí a jak mu lehký větřík zvedá kudrlinu vlasů na límci.

„Paní Bainbridgeová je… indisponovaná. Musí jít rovnou do postele. Rozdělejte oheň a pošlete jí nahoru čaj.“ Zvenku se ozvalo mumlání, pak ale přišlo vítané křupání štěrku, jak se služební neochotně vraceli zpět do domu. Elsie úlevně vydechla. Nemusela je vidět – ještě ne.

Ze všech lidí jí přišli služební vždy nejvíce kritičtí. Závistivě nahlíželi na pánovu pozici, protože byla tak úzce spjata s tou jejich. Když ze sirkárny dorazila do Rupertova londýnského domu, všichni jeho služební nad ní ohrnovali nos. Jejich opovržení pak nadobro posvětila, když se před nimi prořekla, že od matčiny smrti neměla posluhovačku. Jediné, co je udržovalo v poslušnosti, byl respekt k Rupertovi a jeho varovné pohledy.

Sára se k ní naklonila. „Co budete dělat? Budete se muset ihned převléknout, aniž by vás někdo viděl. A nemáte tu Rosie!“

To byla pravda. Rosie nebyla ochotná opustit svůj londýnský život a plat, aby šla žít do tohoto zapomenutého kusu země. Elsie jí to nemohla mít za zlé. Upřímně za to byla tajně vděčná. Nikdy jí nebylo příjemné převlékat se před svou služebnou a nechat cizí ruce, aby na ni sahaly. Brzy si ale bude muset nějakou najmout, i kdyby jen kvůli udržení dekoru. Nechtěla získat reputaci jedné z těch výstředních vdov, kterých bylo na venkově plno.

„Dovolím si říct, že to prozatím bez Rosie zvládnu.“

Sářina tvář se rozjasnila. „Mohla bych vám pomoci s knoflíčky na zádech. Knoflíky mi jdou.“

To bylo tedy asi to jediné, co jí šlo.

Jolyon se znovu objevil u dveří, otevřel je a natáhl k Elsie ruku. „Služební už jsou bezpečně uvnitř. Tak pojď, vylez ven.“

Neohrabaně sestoupila po schůdkách a se sprškou kamínků nešikovně dopadla na zem. Jolyon nad jejími šaty pozvedl obočí. „Nebesa.“

Vytrhla ruku z jeho sevření.

Zatímco Jolyon pomáhal ven z kočáru i Sáře, Elsie si prohlížela dům před sebou. Nic neprozrazoval. Okna byla zakryta nepropustně temnými závěsy. Na zdech se ve větru třepetaly lístky břečťanu.

„Pojďte. Zavazadla, která jste poslaly napřed, jsou už ve vašich ložnicích.“ Společně vyšplhali po nízkém schodišti k otevřeným dveřím.

Ještě než vůbec překročili práh, donesl se k nim zatuchlý zápach a prodral se Elsie hluboko do nosu. Někdo se ten puch snažil zakrýt jemnější, pudrovou vůní. Byla to vůně prádelníku: levandule a zelených bylin.

Jolyon energicky kráčel kupředu, jako to dělával v Londýně, a jeho boty na šedé podlaze z kosočtvercových kamenů vydávaly klapavý zvuk. Elsie se Sárou šly pomalu za ním a rozhlížely se kolem dokola. Dveře vedly přímo do hlavní haly, rozlehlé síně vykládané cennými starožitnostmi. Jejich pozornost upoutaly středověké artefakty: brnění, krátké meče zavěšené ve vějířích po stěnách, červy prožrané střešní trámy nad hlavou.

„Věděla jste, že tu byl jednou ubytován král Karel I. Stuart s královnou?“ zeptala se Sára. „Matka mi o tom vyprávěla. Jen si představte, procházeli se přímo tady!“

Elsie víc zajímal oheň, který hořel v začouzeném krbu. Přispěchala k němu a natáhla nad něj ruce v rukavicích. Byla zvyklá na uhlí. Praskající polena a hluboká, sladká vůně kouře ji znervózňovaly. Připomínalo jí to způsob, jakým v sirkárně vyráběli třísky. Způsob, jakým se dřevo rozštíplo pod ostřím pily.

Odvrátila se od plamenů. Na obou stranách krbu byly zasazené těžké dřevěné dveře zdobené železnými ornamenty.

„Elsie.“ Jolyon zněl netrpělivě. „Budeš mít oheň i ve své ložnici.“

„Ano, ale já…“ Otočila se a výraz ve tváři jí ztuhl. Pod schody. Předtím si toho nevšimla. Na orientálním koberci byl postaven stůl a na něm dlouhá, úzká rakev. „Je to…?“ Jolyon svěsil hlavu. „Ano. Nejprve byl v přijímacím salonu. Hospodyně mě ale informovala, že je snazší udržovat tuhle místnost větranou a svěží.“

Samozřejmě: ta vůně bylin. Elsie ucouvla a cítila, jak se jí svírají vnitřnosti. Chtěla si Ruperta pamatovat takového, jaký vždycky byl, tedy usměvavého a elegantního, ne jako bezduchou panenku na výstavce.

Odkašlala si. „Chápu. Sousedé, kteří mu přijdou vzdát poctu, alespoň nebudou muset procházet celým domem.“ Opět pocítila tu hrozivou lhostejnost, která ji zachvátila, když se poprvé dozvěděla o Rupertově smrti. Násilím ji potlačila. Nechtěla být pohlcena zármutkem a hořkostí – chtěla jen předstírat, že se to nikdy, nikdy nestalo.

„Nevypadá to, že by tu bylo mnoho sousedů.“ Jolyon se při těch slovech opřel o zábradlí schodiště. „Zatím tu byl pouze farář.“

Bylo to tak neskonale smutné. V Londýně by byli lidé poctěni, kdyby mohli Ruperta ještě naposledy vidět. Znovu zalitovala, že ho nepřevezli do města k důstojnému pohřbu. Jolyon jí ale tvrdil, že to není možné.

Sára přešla k rakvi a nahlédla dovnitř. „Vypadá pokojně. Byl to dobrý muž, zaslouží si to.“ Otočila se k Elsie a natáhla ruku. „Pojďte a podívejte se sama, paní Bainbridgeová.“

„Ne.“

„Nebojte se. Jen pojďte. Bude dobře, když uvidíte, jak je klidný. Pomůže vám to ve vašem zármutku.“

O tom dost silně pochybovala. „Nechci.“

„Paní Bainbridgeová…“

V krbu náhle zapraskalo poleno. Elsie vyjekla a poskočila kupředu. Na její sukně se snesla sprška jisker, a než se dotkly koberce, proměnily se v popel. „Proboha.“ Držela se rukou za srdce. „Tyhle staré krby. Mohly mi vzplanout šaty.“

„O tom pochybuji.“ Jolyon si rukou prohrábl vlasy.

„Musíme tě dostat nahoru, než přijdou služební a… Elsie? Elsie, posloucháš mě?“

Způsobil to úskok od ohně. Byla teď dost blízko, aby viděla rysy Rupertova profilu zvedající se z bílého saténu: šedomodrá špička nosu; řasy; kudrny vlasů protkané stříbrem. Bylo příliš pozdě se odvrátit. Pomalu se plížila k rakvi, opatrně kladla nohu před nohu, jako by se přibližovala ke spícímu dítěti. Vysoké stěny rakve postupně mizely.

Dech ji náhle opustil. Nebyl to Rupert. Ne doopravdy. To, co leželo před ní, byla jen jeho napodobenina, studená a bezvýrazná jako socha z kamene. Vlasy měl perfektně napomádované, bez jakékoliv známky po kudrně, která mu vždycky spadala přes levé oko. Popraskané žilky, které mu zdobívaly tváře, byly teď pouhé šedé šmouhy. Dokonce i jeho knír vypadal falešný, jak mu nápadně vystupoval z vysychající pokožky.

Jak jen ten knír šimral. Znovu ho ucítila na tváři a pod nosem. Jak se vždy smála, když ji líbal. Smích byl Rupertův dar. Přišlo jí nepatřičné stát u něj vážně a tiše. Nelíbilo by se mu to.

Jak očima přejela k jeho bradě a k tečkám strniště, které už nikdy nevyroste, všimla si na jeho kůži drobných, modrých skvrnek. Připomínaly jí dětství a šicí jehly, když si vší silou sála pobodaný prst.

No ovšem, byly to třísky. Ale proč by měl Rupert na obličeji třísky?

„Elsie.“ Jolyonův hlas zněl pevně. „Musíme jít. Zítra bude dost času, aby ses s ním rozloučila.“

Přikývla a promnula si oči. Nebylo pro ni těžké se od Ruperta odtrhnout. Ať už si Sára myslela cokoliv, zírat do rakve vůbec nebylo to samé jako loučit se s manželem. Čas na rozloučení skončil v okamžiku, kdy Rupert naposledy vydechl. Všechno, co jim po něm v rakvi zbylo, byl jen pouhý stín muže, jímž Rupert Bainbridge byl.

***

Zabralo jim dvě poschodí, než se dostali nad úroveň trámů, které podpíraly strop hlavní haly, a vynořili se na malém odpočívadle. Bylo zde zažehnuto jen několik lamp, které osvětlovaly pruhy zdobených červených tapet.

„Tudy,“ řekl Jolyon a zahnul doleva.

Elsie ho následovala. Její kroky z koberce zvedaly obláčky prachu a vlhké sukně po něm šustily. Chodba působila ošumělou vznešeností. Stěny lemovaly čalouněné pohovky a mezi nimi vykukovaly oprýskané mramorové busty. Byly hrůzostrašné a pozorovaly ji mrtvýma očima. Tváře jim zahalovaly stíny a vpíjely se do očních důlků. Nepoznávala žádné slavné spisovatele nebo filozofy. Možná to byli dřívější majitelé panství? Zkoumavě si prohlížela jejich lhostejné obličeje a hledala v nich stopy po Rupertovi, žádné ale nenacházela.

Jolyon zahnul doprava a pak zase rychle doleva. Došli ke klenutým dveřím. „Tohle je apartmá pro návštěvy,“ vysvětlil. „Říkal jsem si, že se tu budete cítit pohodlně, slečno Bainbridgeová.“

Sára zamrkala. „Apartmá? Jen pro mě?“

„No jistě.“ Škrobeně se na ni usmál. „Vaše zavazadlo je uvnitř. Já budu spát na konci chodby u schodiště pro služebnictvo.“ Mávl rukou dál do chodby. „Paní Bainbridgeová bude v apartmá zrcadlícím to vaše ve druhém křídle.“

Elsie pozvedla obočí. Zrcadlící apartmá. Klesla opravdu až tak hluboko, že měla mít stejnou ložnici jako Sára?

„To je báječné. Budeme jako dvojčata.“ Snažila se skrýt jízlivost v hlase, ale obávala se, že s nepříliš velkým úspěchem.

„Jen se zabydlím,“ zamumlala Sára nejistě, „a pak přijdu a pomůžu vám se obléct, paní Bainbridgeová.“

„Máte tolik času, kolik potřebujete,“ řekl jí Jolyon.

„Ukážu sestře její ložnici. Pak si můžeme pochutnat na pozdní večeři.“

„Děkuji vám.“

Jolyon popadl Elsie za ruku a táhl ji zpátky, odkud přišli. „Nemáš právo chovat se k Sáře jako ke služce,“ zasyčel.

„Taky se k ní tak chovat nebudu – na živobytí si rozhodně prací nevydělává. Je to stará panna, která tu je jen z mé dobré vůle, nebo ne?“

„Je to jediná rodina, kterou Bainbridge měl.“

Elsie pohodila hlavou. „To není pravda. Já jsem byla Rupertova rodina. Já jsem byla jeho nejbližší příbuzná.“

„Jistě, o tom jsi ho přesvědčila dokonale.“

„Co tím pro všechno na světě myslíš?“

Jolyon se zastavil. Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že se ve stínech neukrývá žádný služebný. „Omlouvám se. Bylo to ode mě neomalené. Není to tvoje vina. Nicméně jsem se domníval, že jsme s Bainbridgem ještě před svatbou uzavřeli jasnou dohodu právě pro takovýto případ. Byla to gentlemanská dohoda. Ale Bainbridge…“

Do nitra se jí vkradlo znepokojení. „Co to říkáš?“

„On ti to neřekl? Měsíc před smrtí Bainbridge změnil svou závěť. Jeho advokát mi ji přečetl.“

„Co v ní stálo?“

„Všechno přenechal tobě. Všechno. Dům v Londýně, tohle panství, svůj podíl v sirkárně. Nikdo jiný z ní ani v nejmenším neprosperuje.“

Samozřejmě. Před měsícem – to bylo v době, kdy mu řekla, že čekají dítě.

Jen si pomyslet, že přes všechno, čím si prošla, si dokázala najít ohleduplného muže, prozíravého muže – a pak o něj přišla. Neopatrná, řekla by jí matka. To jsi přesně ty, Elizabet.

„Je něco zvláštního na tom, že se rozhodl změnit svou závěť? Jsem jeho žena, nosím jeho dítě. Jistě je takováto úprava přirozená, nebo snad ne?“

„Byla by. Za rok za dva bych s tím neměl žádný problém.“ Potřásl hlavou a vydal se chodbou dál.

Snažila se s ním držet krok, i když nebyla schopná vnímat, kudy ji vede. Připadalo jí, že se vínově rudé stěny nadouvají jako záclony. „Nerozumím ti. Rupert se zachoval jako anděl. Moje prosby byly vyslyšeny.“

„Ne, nebyly. Tak přemýšlej, Elsie! Jak myslíš, že to vypadá? Muž, o kterém si všichni mysleli, že už navěky zůstane starým mládencem, si náhle vezme o deset let mladší ženu a zainvestuje do továrny jejího bratra. Změní svou vůli a udělá z ní jediného dědice. A o pouhý měsíc později je mrtvý. Muž, který byl silný jako beran, je náhle mrtvý a nikdo neví, jak se to stalo.“

Hruď jí proťaly ledové rampouchy. „Nebuď směšný. Nikdo by přece netvrdil…“

„Buď si jistá, že to tvrdí. Šuškají si o tom. Mysli na sirkárnu. Mysli na moje dobré jméno! Musím touhle záplavou drbů proplout sám.“

Klopýtla. To byl ten důvod, proč Jolyon chtěl, aby odjela na venkov, proč odmítl převézt Rupertovo tělo zpět do Londýna, aby ho mohli pohřbít: skandál.

Vzpomínala na poslední skandál, který ji potkal. Strážníci v kovových přilbách, zapisující výpovědi. Šepot, který se za ní táhl jako hejno much, a ty hladové, pichlavé pohledy. Trvalo to celé roky. I teď bude trvat roky, než to konečně utichne.

„Pro Krista, Jo. Jak dlouho tu budeme s dítětem muset zůstat?“

Jolyon sebou trhl. Až teď si všimla bolesti, která se mu zračila v očích. „Zatraceně, Elsie, co to s tebou je? Říkám ti tu o poskvrně na našem jméně, na naší továrně, a jediné, co tě zajímá, je, kdy se budeš moci vrátit do Londýna. Schází ti Rupert vůbec?“

Scházel jí jako tonoucímu vzduch. „Ty víš, že ano.“

„V tom případě musím uznat, že to dokážeš výborně skrývat. Byl to dobrý muž, skvělý muž. Bez něj bychom o továrnu přišli.“

„Já vím.“

Jolyon se zastavil na konci chodby. „Tohle je tvoje ložnice. Možná, že až se zabydlíš, budeš mít dost slušnosti, abys truchlila.“

„Já ale truchlím!“ utrhla se na něj. „Jen to dělám jinak než ty.“ Protáhla se kolem něj, rozrazila dveře a pak je za sebou přibouchla.

Zavřela oči, s dlaněmi přitisknutými ke dřevu se opřela o dveře a pak vydechla a sklouzla na podlahu. Jolyon byl vždycky takový. Neměla by si jeho slova brát k srdci.

Byl o dvanáct let mladší než ona a mohl si dovolit emoce, mohl si dovolit plakat. To Elsie byla ta, kdo musel všechno snášet. A copak to nebyl právě ten důvod? Aby uchránila Jolyona před tím, co si ona sama vytrpěla?

Po několika minutách se uklidnila. Promnula si čelo a otevřela oči. Ležela před ní čistá, jasně osvětlená místnost s okny po obou stranách. Jedno směřovalo do půlkruhu rezavě zbarvených stromů, které obepínaly dům, a z druhého byl výhled na západní křídlo, kde spala Sára. Její kufry byly naskládané v rohu. V krbu praskal oheň a Elsie byla ráda, že vedle něj vidí stolek s umyvadlem. Ze džbánu vedle něj se kouřilo. Horká voda.

V uších se jí zřetelně ozval matčin hlas. Hloupá holko, děláš takové cavyky. Všechny ty zlé myšlenky pěkně spláchni.

Elsie se vyškrábala na nohy, sundala si rukavice a šla si opláchnout obličej. Ucítila okamžitou úlevu, když si omyla nateklé oči a otřela si je úžasně hebkou osuškou – ať už mělo tohle místo kdovíkolik chyb, hospodyně rozhodně nebyla jednou z nich.

Na protější straně ložnice se tyčila masivní postel s nebesy, vyřezávaná z růžového dřeva. Byla povlečená krémovým ložním prádlem s květy. Pohledem sjela k toaletnímu stolku s trojitým zrcadlem překrytým černou látkou. Povzdechla si. Bylo to první zrcadlo od odchodu z nástupiště. Bylo načase zhodnotit škody napáchané pádem do bláta.

Přehodila osušku zpátky přes držák, přešla místnost a posadila se na stoličku. Odhrnula černý závěs. Byla to hloupá pověra – zakrývat zrcadla, aby v nich duše zemřelého nezůstala uvězněna. Zrcadlo v sobě neodráželo nic než tři plavovlasé, hnědooké ženy, všechny v zuboženém stavu. Závoj se jí třepotal na šíji jako lapená vrána. Rozcuchané kadeře jí trčely kolem čela a i přes rychlé opláchnutí jí na pravé tváři ulpěla blátivá šmouha. Elsie si tvář drhla tak dlouho, dokud nebyla čistá. Díky bohu, že odmítla vidět služebnictvo.

Pomalu zvedla unavené ruce, sundala si klobouk a čepeček a začala zdlouhavý proces rozplétání vlasů. Prsty už neměla tak hbité jako dřív – zvykla si, že tento úkol zastávala Rosie. Ale Rosie a všechny ostatní vymoženosti jejího minulého života byly na míle daleko.

Jedna spona se jí zacuchala do kadeře, až úlekem vyjekla. Spustila ruce do klína, nesmyslně rozrušená tak bezvýznamnou mrzutostí. „Jak se tohle stalo?“ zeptala se tří rozvrkočených žen před sebou. Neodpověděly jí.

Zrcadla v tomhle domě byla chladná a nevlídná. Neukazovala tu usměvavou, pěknou nevěstu, na kterou hleděla ještě tak nedávno. V mysli se jí vynořila nezvaná vzpomínka na Ruperta, jak jí tu první noc stojí za zády a češe jí vlasy. V obličeji se mu zračila pýcha a zrcadlo odráželo záblesky stříbrného hřebene. Zatímco pozorovala jeho odraz, rozléval se v ní vzácný pocit bezpečí a důvěry. Mohla by ho milovat.

Jejich sňatek byl čistě obchodní záležitostí – měl posvětit Rupertovu investici do sirkárny. Té noci se na něj ale poprvé skutečně podívala a uvědomila si, že by si k němu časem mohla vypěstovat náklonnost. Bohužel čas bylo to jediné, co neměli.

Náhlé zaklepání na dveře ji vylekalo. „Knoflíky?“ ozval se Sářin hlas.

„Ano, pojďte dál, Sáro.“

Sára se převlékla z cestovních šatů do večerní róby, která už měla svá nejlepší léta za sebou. Byla poseta nerovnoměrnými skvrnami černého barviva. Jen stěží vypadala upraveně, alespoň si ale zapletla své myší vlasy do copu.

„Vybrala jste si šaty? Mohla bych se zeptat služebné, jestli tu mají žehličku…“

„Ne. Najděte mi prosím jen noční košili.“ Jestli Jolyon chtěl, aby truchlila, bude truchlit. Bude se chovat přesně tak jako její matka. To mu ukáže. Uvidí, jak je to otravné a zbytečné, když bude jen fňukat nahoře v ložnici.

Sářin odraz v zrcadle si nervózně promnul ruce.

„Ale… večeře…“

„Nepůjdu dolů. Nemám chuť k jídlu.“

„Ale… nemůžu přece s panem Livingstonem večeřet o samotě! Co by na to řekli lidi? Vždyť se sotva známe!“ Elsie podrážděně vstala a šla si noční košili najít sama.

Skutečně byla Sára společnice pro aristokratickou dámu? Měla by vědět, že tu nemá jen tak postávat a hádat se se svojí paní. „Nesmysl. Musela jste s Jolyonem mluvit na mé svatbě.“

„Já na vaší svatbě nebyla. Paní Crabbly onemocněla, pamatujete?“

„Ach tak.“ Elsie si dala na čas, než z kufru vytáhla noční košili a nasadila správný výraz. „Samozřejmě. Musíte mi prominout. Ten den…“ pohlédla dolů na bílou bavlnu, kterou svírala v ruce, „byl jedna šťastná šmouha.“

Paličkovaná krajka, oranžové květy. Nikdy si nemyslela, že bude nevěstou. Když člověk překročil dvacátý pátý rok věku, tyto představy odložil stranou. Vyhlídky na svatbu byly pro Elsie ještě vzdálenější. Zoufale se snažila najít někoho, komu bude moci věřit, ale Rupert byl jiný. Vyvolával dojem čistého dobra.

„Rozumím,“ přikývla Sára. „Tak pojďte. Podíváme se na ty vaše šaty.“

Elsie by se raději převlékla sama, neměla ale na vybranou. Těžko mohla říct Rupertově sestřenici, že vlastní háček na knoflíky – ten používaly jedině prostitutky.

Sára hbitě pracovala a její prsty klouzaly po Elsiiných ramenech dolů k pasu jako ty nejjemnější kapky deště. Šaty se jí se zašustěním složily do náručí. „Je to tak kvalitní materiál. Opravdu doufám, že z něj to bláto dostaneme.“

Table of Contents

ÚSTAV SVATÉHO JOSEFA

PANSTVÍ BAINBRIDGE, 1865