Roman Voosen a Kerstin Signe Danielsson

Červený pokoj

Originální název: Der rote Raum

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany, 2021

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2021, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Original Title: „Der rote Raum“

by Roman Voosen and Kerstin Signe Danielsson

Translation © Eva Osinová, 2022

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0684-0 (epub)

ISBN 978-80-279-0685-7 (mobi)

Další případ pro Ingrid Nyströmovou a Stinu Forssovou

Poznámka překladatele

V severských jazycích je tykání a oslovování křestním jménem naprosto běžné také ve formálním a oficiálním kontextu, zatímco vykání se používá velice omezeně a pouze při velmi zvláštních příležitostech. Vzhledem k citlivému rozlišování mezi vykáním a tykáním v českém jazyce nebyla tato skutečnost při překladu zohledněna.

„Nenechám žádný vzkaz, jen zmlknu. A dál budu sladce snít…“

MOTORPSYCHO – UN CHIEN D’ESPACE

„Některá místa jsou jako lidé: některá září a jiná ne.“

DICK HALLORANN – OSVÍCENÍ

SOBOTA

1

Srećko Bradarić zrovna položil marinované ražniči na gril, když mu zazvonil služební mobil. Ani se nemusel podívat na svou ženu a věděl, že obrací oči v sloup. Dana měla samozřejmě pravdu: slunce stálo vysoko na obloze, vlaštovky cvrlikaly, sobotní odpoledne uprostřed léta, že si člověk snad lepší ani neumí představit. Navíc je přijel navštívit kamarád s celou rodinou, děti dováděly na trampolíně, stříkaly po sobě vodními pistolkami a vřískaly, na velkém zahradním stole bylo prostřeno a co bylo možná nejlepší – v umělohmotné vaničce se pohupoval tucet lahví piva Indian Pale Ale z jednoho malého pivovaru v Emmabodě, které bylo nedávno na webových stránkách nothingbutbeer oceněno devíti z deseti hvězdiček. Srećko si povzdechl a odložil grilovací kleště, vytáhl telefon z náprsní kapsy své košile s krátkými rukávy a pohlédl na displej. Volal Ed Oskarsson, jeden z obyvatel Stairway to Heaven. Zrovna Oskarsson. Srećkova dobrá nálada byla okamžitě ta tam. Oskarsson, důchodce, který vždycky věděl všechno nejlíp, neustále si na všechno stěžoval a byl přesvědčený o tom, že společně s přestěhováním do exkluzivního apartmánového věžáku na severu města získal také právo na čtyřiadvacetihodinový servis, a tak lezl Srećkovi pravidelně v tu nejnevhodnější dobu na nervy s absurdními stížnostmi, scestnými požadavky a pochybným obviňováním. Jednou se sousedé údajně příliš hlasitě bavili na balkonu, jindy se prý na nádvoří pohybovaly podezřelé osoby, tu zase shoz na domovní odpad nepříjemně zapáchal… Koho by napadlo šmejdit v odpadní šachtě, probůh? Bylo přece jasné, že to tam nebude vonět po růžích. Nepomohlo ani to, že už mu Srećko snad xkrát vysvětlil, že není jeho osobní asistent, nýbrž facility manager – správce nemovitosti, který má rodinu a pevnou pracovní dobu. Jenže to Oskarssona netrápilo. Byl to neodbytný člověk, skutečný bukavac, který Srećkovi čím dál víc znechucoval zaměstnání, které měl vlastně rád. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že mu telefon prostě nezvedne, ale ze zkušenosti věděl, že by mu to stejně k ničemu nebylo. Oskarsson by okamžitě zavolal nepřetržitou horkou linku realitní společnosti, která Stairway to Heaven spravovala, a netrvalo by ani pět minut, než by mu zavolal jeho šéf osobně a pěkně by ho seřval. Ne, před Oskarssonem nebylo úniku a nehrálo roli, že byl hezký letní den a víkend k tomu. Proti své vůli hovor přijal.

Oskarsson byl vzteky bez sebe: klimatizace v bytě se prý dočista pomátla, a to zrovna v ten nejteplejší den v roce. Měřil teplotu v obýváku, a to pěkně prosím ručně, jak zdůraznil, ať už to znamenalo cokoli, a sice pomocí vysoce přesného teploměru, rovných devětatřicet stupňů, vždyť to je nehoráznost, neplatí přece sto osmdesát švédských korun za metr čtvereční měsíčně, aby se tady nechal terorizovat takovým rozbitým krámem, zatraceně. A Srećko ať laskavě ráčí hejbnout tou svojí tlustou jugoslávskou prdelí a o celou záležitost se postará. Uprskaný dědek zavěsil, aniž ráčil počkat na odpověď.

Srećko znovu vzdychl, zastrčil mobilní telefon do kapsy, natáhl se pro grilovací kleště, otočil masové špízy a se semknutými rty vrhl pohled na Danu, která si jeho výraz ve tváři vyložila jako vždycky správně a téměř neznatelně zakroutila hlavou. Znamenalo to ne, tentokrát ne, Srećko, prosím tě, dneska ne, už si to nenech dál líbit. Vzepři se mu. Řekni tomu plesnivému dědkovi, co si myslíš. Buď přece chlap. Měl sto chutí kopnout do plynového grilu. Měla pravdu, jasně, že měla pravdu, nebylo fér, jak ho ten starouš komandoval a jak ho nutil, aby kolem něj tančil jako nějaký poskok, kdykoli se mu zamane. Jenže měl snad Srećko na výběr? Když odhlédl od tohohle zatraceného bukavace, který neustále prudil, byla tahle práce v pohodě, zbývajících třicet tři obyvatel se chovalo mile, nebo aspoň zdvořile, s platem byl spokojený, během dlouholeté práce ve správě nemovitostí si ještě nikdy nevydělával víc. A oni peníze potřebovali, každý zatracený öre – od chvíle, kdy si koupili řadový dům, v jehož krásné zahradě si právě hověli a hostili přátele, kde děti řádily na trampolíně, kde vzduch voněl létem a slibnou vůní ražniči, které nedokáže nikdo okořenit tak skvěle jako jeho Dana.

Sakra práce. Pokrčil svalnatými rameny. Dana se zatvářila zklamaně, nenáviděl, když se na něho takhle dívala, ale co měl dělat? Lidi jako oni, přistěhovalci, noví Švédi, poloviční Švédi, ještě pořád ne tak docela Švédi, neměli možnost volby. Tu neměli nikdy. To už za více než třicet let v téhle zemi pochopil.

Teď si už i kamarád všiml, že se něco děje.

„Všechno v pohodě?“ zeptal se Zlatko.

„Všechno v cajku,“ uklidňoval ho s úsměvem na rtech, „musím si jen na chvíli odskočit, něco naléhavého v práci, nebude to trvat dlouho, vrátím se, než budou špízy hotové.“ Na zástěře s potiskem červených dalarnských koní si rozvázal mašli a sundal si ji. „Mohl bys to za mě zatím u grilu vzít?“

Za devět a půl minuty už parkoval se svým golfem v podzemní garáži Stairway to Heaven a vystupoval z auta. Tady dole byl příjemný chládek. Udělal několik kroků a pomocí čipové karty, která sloužila jako univerzální klíč k celému domu, si otevřel dveře do řídicí místnosti téhle supermoderní budovy. Jeho království. Špičková technologie, nejnovější věci na trhu. Zkontroloval displeje vzduchotechnické jednotky. Dům měl systém řízené výměny vzduchu, neskutečná vychytávka. Vzpomněl si na babičku, na svoji baku, která strávila celý život v obyčejné salaši postavené z kamení. Jako malý se mohl utlouct po jejím fazolovém guláši, který vařila nad otevřeným ohněm. To byly jiné časy a jiná země, pomyslel si. Ale na sentimentálnosti nebyl prostor.

Netoužil po ničem jiném, než aby měl od Oskarssona konečně svatý pokoj a mohl se co nejdříve vrátit domů ke grilu. Soustředil se na displeje a rychle poznal, co je špatně. Ve dvanáctém patře, kde se nacházel Oskarssonův byt, se ucpal vzduchový filtr, takže klimatizace se na tomhle podlaží automaticky vypnula. Nejspíš už zase ten zatracený pyl. Minulý týden nastal podobný problém v desátém patře a před měsícem totéž ve čtrnáctém. Všiml si, že šlo pokaždé o podlaží se sudým číslem. Ale hlavní bylo, že se dal problém snadno odstranit. Podal si z kovové skříně na opačné straně místnosti novou vložku do vzduchového filtru, zavřel za sebou dveře a vyjel supermoderním výtahem do dvanáctého patra. Když vystoupil, došlo mu, že přívod vzduchu se na tomhle podlaží nenachází v Oskarssonově bytě, nýbrž naproti. Obyvatel tohoto apartmánu se jmenoval Adam Arlemark. Srećko ho skoro neznal. Čtyřicátník Arlemark trávil hodně času na cestách, nejspíš služebně, a pokud si Srećko dobře vzpomínal, dělal něco se softwarem. Nevadilo mu, že teď bude muset do Arlemarkova bytu, aby mohl vyměnit vzduchový filtr, protože cokoli bylo lepší než pracovat pod Oskarssonovým naštvaným pohledem a nechat si líbit ty nejhorší nadávky. Tlustá jugoslávská prdel, vážně to ten dědek vypustil z huby? Ten pošahaný rasista nemá všech pět pohromadě. Srećko zazvonil u Arlemarka. V bytě se nic nehýbalo. Zazvonil znovu. Zase nic. Podle všeho nebyl doma. Kdo by taky v takový nádherný den trčel mezi čtyřmi stěnami? Jen zapšklí důchodci jako Oskarsson. Srećko si pohrával s čipovou kartou v ruce. Stačilo ji jednoduše přiložit před elektronický zámek a dveře by se otevřely. Smluvně mu byl vstup do bytů v nepřítomnosti majitele v případech naléhavé údržby výslovně dovolen. Přesto ho něco odrazovalo. Připadalo mu, že není správné vstupovat do Arlemarkova apartmánu bez jeho vědomí. Vylovil služební mobil z kapsy u košile a projížděl seznam obyvatel, dokud nenarazil na správné číslo. Zavolal. Po sedmém vyzvánění se zapnula hlasová schránka. Zanechal zprávu, v níž stručně popsal situaci a informoval Arlemarka o nutné výměně filtru a následné nezbytnosti vstupu do bytu. Pak si telefon zastrčil zpět a otevřel pomocí karty elektronický zámek. Dveře se otevřely.

První, čeho si Srećko všiml, byl pronikavý zápach. Jakoby chemický. Jako nějaký dezinfekční prostředek nebo rozlitý alkohol. Ale zároveň tak nějak biologický, jako humus, jako lesní půda, voní to tu tak nějak po houbách, uvažoval Srećko, ale má to zvláštně nasládlý základ. Prošel temnou chodbou a vstoupil do prostorného obývacího pokoje s prosklenou čelní stěnou. Do očí ho bodalo palčivé světlo. Slunce místnost vyhřálo nejméně na čtyřicet stupňů, na čele mu okamžitě vyrazil pot. Oslepeně pomžourával do protisvětla. Na navoskovaných parketách se odrážely sluneční paprsky, které dopadaly do místnosti oknem sahajícím od podlahy až ke stropu. Mimoděk se zastavil. Není tam někdo na zemi? Že by Arlemark?

„Haló,“ pronesl nesměle.

Ano, někdo tam ležel, poznal to, když oči trochu přivykly ztíženým světelným podmínkám. Někdo si tam na zemi hověl na zádech.

„Adame?“ zeptal se a pomaloučku kladl nohu před nohu. Žádná reakce.

Tělo obešel a světlo se změnilo. Teď to viděl jasně. Teď ho viděl jasně.

Byl to Adam Arlemark. Tvář měl neporušenou, ale… Srećko polkl tak nasucho, že ho ještě chvíli bolelo v krku.

Málem se mu podlomila kolena, ale zůstal stát vzpřímeně. Jako dítě zažil válku. Viděl věci, které neměl zažít ani vidět nikdo na světě. Ale… tohle?

Otočil se, otevřel dveře na balkon a vypotácel se ven. Vytočil třesoucími se prsty policii a koktavě popsal situaci.

„Žije ještě nalezená osoba?“ zeptal se nakonec věcný hlas na opačném konci hovoru.

„Jestli ještě žije?“ zaskřehotal Srećko.

Ještě nikdy v životě neslyšel bizarnější otázku.

2

Stockholmské předměstí Tensta v červenci, uvnitř zaparkované dodávky třicet osm stupňů. Komisařka Stina Forssová se dívala přes tónovaná skla. Vzduch v uličkách mezi obytnými bloky se tetelil. Domy jako monolity, panelový labyrint, horší než berlínská čtvrť Marzahn, pomyslela si a setřela si holou paží pot z čela. Ale tohle nebyl její starý domov, tohle byl nový domov. Přesněji řečeno ten nejnovější. Tensta, stavební hřích ze šedesátých let v podobě předměstí, takzvaný Miljonprogrammet, program švédské vlády na vybudování milionu bytů pro Švédy, už dávno ghetto a slepá ulička desítek tisíc životů, panelákové peklo, sevřené mezi dvěma dalšími panelákovými pekly Hjulsta a Rinkeby. Zezadu dálnice, zepředu pás lesa, který chránil spořádané rodinné domy v Bromstenu před vpádem barbarů. Forssová znala čísla, předsudky staré desítky let se staly jednoho dne skutečností: jenom loni osmdesát přestřelek, sedmnáct mrtvých, spousta z nich neplnoletá, většina s migračním pozadím. Self-fulfilling prophecies. Sebenaplňující předpovědi. A tato strašlivá čísla platila pouze pro stockholmskou aglomeraci. V Malmö, Göteborgu, Uppsale, Borlänge to vypadalo podobně. Více než sedmdesát obětí střelných zbraní po celé zemi. V přepočtu na počet obyvatel evropská špička. Skoro jako v Americe. Nejnovějším vývojovým stadiem už tak napjaté situace byly atentáty s výbušninami na územích obývaných bývalými protivníky, atentáty v bytech, autech a dalších přístřeších. Několikrát už došlo k těžkým zraněním nezúčastněných osob, o obrovských věcných škodách a narůstajícím pocitu nejistoty v dotčených čtvrtích nemluvě. A právě proto byla tady. Operace Rimfrost, tak se jmenovala celostátní policejní strategie, která měla zapojit všechny složky, aby se vší razancí společně čelily rozpoutané válce drogových gangů. Když Forssová před lety zabránila na poslední chvíli teroristickému bombovému útoku a zachránila tisíce lidských životů, považovali ji v policejních kruzích za specialistku na řešení bombových atentátů. Velitel celostátních operačních jednotek, zkráceně NOA, ji před devíti měsíci povolal ze smålandské provincie do přední linie v boji proti válce gangů. Ona sama opustila Växjö a konečně zase pracovala ve velkém městě, a to z různých osobních důvodů a taky…

„Něco se děje.“

Hlas velitele zásahové jednotky ji vytrhl ze zamyšlení. Håkan Rydell byl štíhlý, vysoký obrýlený muž s velkou ctižádostí a stejně jako ona byl na prahu čtyřicítky. Vzhlédla k jednomu z oken v pátém patře obytného bloku, před kterým parkoval její vůz, a přiložila si jedno sluchátko k uchu. Okamžitě zaslechla změť hlasů. Cílové osoby, na které čekali, vešly do odposlouchávaného bytu. Forssová napínala uši a cítila, jak jí na zádech pod neprůstřelnou vestou stéká pot. Vedro jí ztěžovalo soustředění, vždyť v tom smradlavém autě dřepěla snad už celou věčnost. Forssová vrhla pohled na hodinky, upravila si klapku na oku a prohrábla si zrzavé vlasy. Tělo se jí samou nedočkavostí chvělo. Trpělivost rozhodně nepatřila k jejím silným stránkám. Přitiskla si sluchátko na ucho silněji. Teď rozuměla alespoň útržkům vět.

„…nezvládne, ten žlutej ksicht.“

„…odjakživa úplně vyřízenej, přivandrovalec.“

„Tarek říkal, že by možná později…“ Smích.

Šum.

Neidentifikovatelné dunění.

Pak zase hlasy, tentokrát zřetelné a blízko k jednomu z ukrytých mikrofonů.

„…přejděme konečně k obchodu, bratři.“

„…cash, habibi, platba hotově…“

„Nepovídej.“

Poznala hlas oslovované osoby.

„To je on, měli bychom jít dovnitř,“ pronesla nahlas. „Teď hned.“

Rydell se na ni dlouze zadíval, zakroutil hlavou a otočil se na oba kolegy. Chemie mezi ní a zbytkem týmu nefungovala od prvopočátku.

„Znáš rozkazy, Forssová. Budeme čekat, až dorazí mobilní zásahové komando. A teď klid.“

Pokrčil nos a upravil si sluchátka.

K netrpělivosti se připojil i vztek. Rydell byl sice vedoucím týmu, ale tohle byla její akce. Její informátor, její show. Bylo to prosté. Musela se ovládat. A to si přísahala, že tentokrát to bude probíhat jinak než v Berlíně a Växjö. Klidněji. Uvolněněji. Už žádné sólo akce, žádné výbuchy, žádná rebelie. V životě začínala nanovo už mockrát. Ze zadní kapsy si vytáhla krabičku Snus, otevřela ji a vložila si balíček tabáku pod horní ret. Možná ji nikotin trochu uklidní. Situaci vyhodnotila naprosto jinak než Rydell. Její informátor měl pravdu. Na místo setkání přišel osobně samotný Jamal Khaled, Top Boy stockholmského předměstí Tensta. Teď, v tuhle chvíli, se nacházel v bytě. A s ním pravděpodobně několik kilogramů heroinu, hromada špinavých peněz a fůra ilegálních zbraní. Takové příležitosti se nenabízely často. Forssová přímo cítila elektrizující působení žvýkacího tabáku. Jestli bude Rydell dál čekat na speciální komando, místo aby okamžitě jednal, tak je naprostý idiot. Jeho nekompetentnost dokazovala už jen okolnost, že nebyla předem lépe domluvena synchronizace zásahu. Jak je možné, že není speciální zásahové komando už dávno na místě a nezaujalo pozice? Tělo se jí chvělo čím dál víc. V pravé noze jí škubalo. Šla k jednotkám NOA a do akce Rimfrost proto, aby něčeho dosáhla. Chtěla, aby ubylo chuligánů, kteří na sebe vzájemně stříleli, šli po sobě nožem nebo se vyhazovali do vzduchu. Jenže toho člověk nedosáhne tím, že otálí, chodí neustále pozdě, takže mu nezbude nic jiného než odklízet kaluže krve nebo sbírat kusy těl. Toho nedocílí lapáním drobných pouličních dealerů. Ale hlavně se mu to nepovede, když je jeho nadřízený strašpytel.

„Jdu dovnitř,“ pronesla, strhla si sluchátka z hlavy a odtáhla posuvné dveře dodávky dřív, než stačil kdokoli z nich zareagovat.

„Forssová, nemůžeš přece…“

Ale může. Vystoupila, oblékla si tenkou větrovku, která zakrývala ochrannou vestu a pouzdro, udělala si na hlavě ze šátku improvizovaný hidžáb a vyrazila. Ano, bylo to ukvapené. Bylo to bezhlavé. Bylo to dokonce nejspíš šílené. Sama proti třem nebo čtyřem zločincům. Nepočítaje špiony, kteří byli se vší pravděpodobností rozmístěni u oken a domovních vchodů. Ale nemusela na to být nutně sama. Ne, pokud by ji Rydell, Andersson a Hamudi následovali. Co jim totiž taky jiného zbývalo? Nemohli přece dopustit, aby se jejich kolegyně sama vrhla do beznadějné přestřelky. Na to byla oddanost členů jednotky příliš velká, dokonce i vůči paličaté samotářce. Když přešla cestu, slyšela za sebou, jak zapadly posuvné dveře dodávky a ostatní ji následovali a nadávali u toho. No vida, pomyslela si. Zámek vchodových dveří do obytného domu byl rozbitý, možná nefungoval už pár let. Stačil kopanec a dveře se rozletěly. Vytáhla pistol Sig Sauer a snažila se zorientovat. Výtah byl mimo provoz, možná taky už celou věčnost. Nahoru se dalo jít jedině po schodech, protipožární schodiště tady nebylo. Jediná možná úniková cesta pro cílové osoby tedy vedla po schodišti na rovnou střechu, odkud se dalo po padesáti metrech dostat na další paralelní schodiště. Dveře na střechu bývaly obvykle otevřené. Pokud informátor Forssové udělal, co měl, byly dveře už přes hodinu zajištěny pevným visacím zámkem. To znamenalo, že gangsteři nemůžou vyjít z domu, aniž by neprošli kolem ní. Kdesi vzadu na schodišti někdo zapískal. To muselo být varování jednoho ze špionů, viděli běžet tři muže od kriminálky v neprůstřelných vestách přes ulici. Najednou se dveře za Forssovou otevřely a vešel Rydell a oba policisté s odjištěnými zbraněmi.

„Forssová, sakra fix…“

„Pak si mě klidně odvlečte před disciplinárku. Nebo mě rozčtvrťte. Nebo si udělejte s mým tělem, cokoli se vám zamane. Ale teď vás potřebuju, ok?“ Rydell zabručel něco nesrozumitelného. Byl úplně rudý a dalo se jen těžko odhadnout, jestli je červený vzteky, nebo rozrušením. Nejspíš obojím. Andersson funěl, kvůli nadváze sotva popadal dech a na košili měl tmavé skvrny od potu. Hamudi si nervózně pohrával se služební zbraní. To není zrovna pověstných sedm statečných, projelo Forssové hlavou, ale v každém případě je to lepší, než aby tady stála jako kůl v plotě. „Půjdeme spolu nahoru, rozumíte?“ Pohlédla kolegům do očí. „Myslete na to, že je to jako u Gandalfa v proklaté Morii: Kolem nás neprojdou!“ Přikývli. „Soustřeďte se na Jamala. Ti ostatní jsou druhořadí. Okay? Let’s go!“

Stoupali po schodech postupně a těsně za sebou, odjištěné zbraně svírali oběma rukama. Andersson funěl jako parní lokomotiva. Forssová předpokládala, že muže v pátém patře už dávno informovali jejich zvědi. Když došli na třetí podlaží, otevřely se na podestě dveře. Na chvíli zahlédli vyděšenou tvář nějaké staré ženy, pak se dveře rychle zavřely. Zrovna když byli v polovině schodiště do čtvrtého patra, nad hlavami jim vypukl shon, bylo slyšet tlumené hlasy, pískající podrážky od tenisek, rychlé kroky. Tři, možná čtyři lidi běželi nahoru.

„Řítí se do pasti,“ sykla Forssová. „Anderssone, ty budeš jistit domovní dveře v pátém patře, aby nás Jamal přece jenom nějak nepřevezl a nepláchnul nám za zády, pokud se dozvěděl o zamčených dveřích. Zbytek půjde se mnou.“

Utíkali nahoru. Forssová cítila, že jí loňský trénink prospěl. I Rydell a Hamudi byli ve formě. Pronásledovaní měli náskok jednu a půl podesty. Aspoň do osmého patra. Pak byl konec. Samozřejmě za předpokladu, že informátor dodržel slovo, uvažovala Forssová. Když minuli šesté podlaží, slyšela, že se nad nimi rozhostilo ticho. Muži museli doběhnout ke dveřím. Zastavila se a rukou naznačovala kolegům, aby udělali totéž. Slyšela vlastní tep v uších, rychle dýchala. Pak zaslechla kopance do kovových dveří. Máme je, blesklo jí hlavou vítězně, jsou v pasti.

„Vzdejte se!“ vykřikla co nejsilněji. Její hlas se rozléhal na schodišti posetém graffiti. „Nemáte nejmenší šanci. V domě a kolem něj je třicet dva poldů.“

To bylo mírně řečeno přehnané. Přinejmenším do chvíle, než snad dorazí ta zatracená zásahová jednotka.

Nad nimi se ozval výstřel, následoval hlasitý výkřik.

Jeden z těch idiotů se nejspíš pokusil rozstřelit zámek na dveřích a schytal to odraženým nábojem. Taková věc, jako je odprásknutí zámku u dveří, funguje většinou jen ve filmech. Slyšela, jak si muži nad nimi šeptají a tu a tam se ozvalo zasténání. Chlápci se očividně radili.

„Dobře si promysli každý další krok, Jamale!“ vyštěkla. Být osobní, vzbudit důvěru. „Zatím je to jen obchod s drogami a ilegální držení zbraně. To máme jeden až dva roky v base.“ Ta čísla si vycucala z prstu, ale to bylo v tuhle chvíli úplně fuk.

„Jestli teď ale začneš střílet na vyšetřovatele, vylezeš z lochu jako senilní dědek.“ Udělala působivou pauzu a pak pokračovala. „Chci, aby sis teď naprosto konkrétně představil tohle, Jamale: Už nikdy neuspořádáš žádnou party. Už nikdy se neprojedeš v tom svém prďáckém Mercedesu AMG. Už nikdy si nevrzneš.“

Znovu bylo slyšet změť tlumených hlasů. Radili se. Stále se ozývalo sténání. Očividně se někdo skutečně zranil.

„Dobrá, jdeme za vámi.“

Nadechla se, i když to ještě neměli za sebou a protivníkům zatím nenasadili pouta.

„Pošlete nám zbraně po schodech dolů. Až vás vyzvu, sejdete jeden po druhém s rukama vzhůru, rozuměli jste?“

„Dobře.“

Po schodech sjely s rachotem tři pistole a jeden nůž. Hamudi a Rydell je zajistili. Pak scházel po schodech jeden chlápek za druhým s rukama zkříženýma za hlavou. Prvnímu a nejmladšímu z nich mohlo být nanejvýš šestnáct, takový cucák s kroužkem v nose, dalšímu mohlo být osmnáct. Krvácelo mu ucho. Jako třetí a poslední šel Jamal, vysoký, asi pětadvacet let, svalnatý, krátké dredy, přidrzlý úsměv, díky němuž byl vidět pozlacený špičák v celé své kráse. Chodící klišé od hlavy až k patě, Top Boy z Tensty. Až ho dostanou, nahradí ho zase někdo jiný, Forssová si nedělala iluze. Ale tohle byl začátek. Jeden krok na dlouhé cestě za lepšími zítřky stockholmských předměstí.

„Pomalu,“ přikázala, „pěkně jeden za druhým.“

Revolver v ruce kroužkovaného cucáka se objevil zničehonic. Musel ho držet za hlavou. Okamžitě vypálil. Projektil prosvištěl kolem Forssové a zasáhl Hamudiho, který stál v mírném předklonu za ní. Kolega se zapotácel na stranu. V týž okamžik zahájil Rydell palbu. Zmáčkl spoušť. Jednou, podruhé, potřetí. Ohlušující výstřely se na úzkém, špinavém schodišti příšerně rozléhaly. Mladík se zhroutil na zem. V čele tři díry. Forssové pištělo v uších. Štiplavý zápach střelného prachu jí ztěžoval dýchání. Jamal a druhý člen gangu se vrhli k zemi. Ten mladší brečel. Rydell poklekl k Hamudiho zkřivenému tělu a stiskl silně krvácející ránu v rameni. Rozzuřeně k ní vzhlédl.

„Do prdele, Forssová,“ vykřikl. „Do prdele.“

3

Vrchní komisařka Ingrid Nyströmová si nastavila opěradlo na křesle o kousek níž. Odpolední slunce ji příjemně lechtalo na špičce nosu. Oči za slunečními brýlemi měla zavřené, protože v tuhle chvíli nepotřebovala žádné vizuální podněty. Tenhle okamžik byl úžasný i bez nich: jásot a cákání tříletého vnoučka Alberta na mělkém břehu ostrohu, který vbíhal do průzračné vody jezera Svanå, onoho dobře ukrytého jezírka v lese, kam se chodila její rodina koupat už několik desetiletí. Klidný, láskyplný hlas dcery Anny, která si hrála s Albertem ve vodě po kotníky. Rytmické chrápání manžela Anderse, který podřimoval nad rukopisem svého nejbližšího nedělního kázání. Konečně je zase se svými miláčky. Přestože už uplynulo několik měsíců od chvíle, kdy skončilo Andersovo roční neplacené volno, které strávil v doprovodu dcery Anny a malého Alberta na projektu rozvojové pomoci v Tanzanii, a vrátil se na své místo pastora, jí občas připadalo, jako by se ti tři zrovna vrátili domů.

Slyšela bzučet vážku a teplý vítr přinášel z protějšího břehu útržky melodie nějaké popové písničky a smích několika mladistvých. Cítila opalovací mléko na těle, aromatickou kávu, kterou držela v ruce, a taky kořeněnou vůni lesa, která se linula od nedalekých jedlí a borovic. Tak tohle je štěstí, pomyslela si, nebo alespoň to, co se štěstí nejvíc blíží. Na okraji podvědomí ji totiž něco dráždilo, něco temného, co nikdy nezmizí úplně. Pootevřela oči akorát tak, aby proti světlu viděla Anniny a Albertovy obrysy. Před devíti měsíci zastřelila člověka. Nadzvedla oční víčka o další milimetr. Ne, před devíti měsíci popravila člověka, takhle to bylo správně, protože to nebylo nic jiného než exekuce. Jednala svévolně a proti všemu, v co kdy věřila, nebo proti všemu, o čem si dosud myslela, že v to věří. Navzdory všem svým morálním principům, navzdory své víře v Boha, navzdory svému hlubokému přesvědčení, že člověk má duši, tohoto muže soudila a rozsudek, který nad ním vynesla, sama vykonala. Zabila toho, kdo byl zodpovědný za vraždu její snachy Hailey, Anniny družky a Albertovy biologické matky. Jednoduše ho zastřelila. A s touhle vinou musela nadále žít, tahle vina ji bude doprovázet až do smrti, a jak pevně věřila, tak také po smrti. Žádné pokání na světě, žádná sebetvrdší odplata z ní tuhle vinu nikdy nesejme. Tahle vina byla stínem, který na ni dopadal i v takový bezstarostný letní den, jako byl tento.

„Babi,“ doléhal k ní od břehu Albertův hlas. „Babičko!“ Teď otevřela oči úplně.

Anna držela malého Alberta oběma rukama pod břichem, aby mohl šlapat vodu, a on opravdu energicky kopal nožkama. Na slunci se každičká z milionů kapek a kapiček proměnila v lesklý diamant.

„Nechceš jít za námi, mami? Voda je fantastická.“

Na dceřině tváři se zračila bezstarostnost, kterou dřív zastiňoval smutek. Anna dokonce už několik týdnů chodila večer ven.

„Myslela jsem, že už nachystám piknik a rozkrájím meloun,“ vysvětlovala Nyströmová. „Po jídle se pak s vámi ráda vykoupám.“

V lehátku vedle ní se pohnul Anders. Z hrudníku, porostlého šedivými chloupky, mu sklouzl poznámkový blok a přistál v trávě mezi oběma lehátky. Rozesmálo ji to.

„Tak jakpak se nám panstvo vyspalo?“

„Přišel jsem o něco?“

„Probudil ses právě včas, za chvíli se bude podávat ovoce a skořicové šneky.“

„To zní lákavě. A za šálek kávy bych vraždil.“

Vrhla na něj dlouhý pohled. Chtěla mu říct, že o takových věcech se nevtipkuje. Ale samozřejmě by nečekaně vážný tón vůbec nechápal. Jak by taky mohl? Neměl o temném tajemství nejmenší tušení. I tohle patřilo k jejímu břemeni: mlčet, postupně se odcizit.

„Ještě štěstí, že jsem s sebou to kafe vzala,“ řekla místo toho. Zrovna, když si podávala termosku, jí v plážové tašce zazvonil telefon. Předala kávu Andersovi, natáhla se pro mobil a pohlédla na displej. Volal jí Hugo Delgado, dlouholetý člen jejího týmu. Věděla, co to nejspíš znamená. Vzdychla a hovor přijala. Bylo to přesně tak, jak tušila. Delgado telefonoval z potenciálního místa činu. Našla se mrtvola a bylo nutné, aby okamžitě přišla. Koupání s rodinou vzalo rychlý konec.

Když vstala, Anders na ni povzbudivě zamrkal.

„Neboj se, jednoho skořicového šneka ti necháme.“

Anna na ni zamávala z vody, Albert se smál. Bylo to opravdu krásné odpoledne – tak krásné, jak krásné může odpoledne v jejím světě být. A i když jí to bylo nepříjemné, ještě víc ji bolelo poznání, že ti tři si to úžasně užijí i bez ní.

Cestou do města se stavila doma a rychle se převlékla. Kraťasy, sandály a květovaná halenka opravdu nepředstavovaly vhodný outfit pro vrchní komisařku, která se chystala převzít vyšetřování nového případu. Delgado se v telefonu vyjadřoval nápadně vágně, což bylo nezvyklé a trochu ji to zneklidňovalo. Rozhodla se pro béžové bavlněné kalhoty a jasně zelenou halenku. Móda nikdy nebyla její silnou stránkou. Před zrcadlem si uhladila krátce střižené vlasy. Marnivost nepatřila k jejím slabinám. S vědomím této skutečnosti celkem obstojně prožila větší část ze svých padesáti osmi let života.

Z Öru jižně do Växjö to autem trvalo čtvrthodinu. Cesty sedmdesátitisícového města vypadaly v sobotu odpoledne jako vymetené, v tak fantastickém počasí nic udivujícího, vždyť byly prázdniny a spousta lidí se vyrazila koupat k nedalekým jezerům, zamířila na chaty na venkov nebo na pláže Středozemního moře. I když Nyströmová ještě nikdy nebyla na adrese, kterou jí Delgado poslal, nepotřebovala navigaci, aby ji našla. Apartmánový dům Stairway to Heaven se stal jednou z nových dominant vzkvétající metropole jedné ze švédských provincií, sedmnáctipatrový mrakodrap, který urbanisté označovali jako signature building, ať už to znamenalo cokoli. Věžák vyčnívající z čtvrti plné rodinných domů jí připadal nevhodný, jistým způsobem dokonce arogantní, takový vztyčený prostředník namířený vůči průměrnosti okolní zástavby. Nyströmová zajela rovnou do garáže pod domem, Delgado jí nadiktoval i nutný přístupový kód pro otevření automatických rolovacích vrat. Zaparkovala svou malou toyotu a vystoupila z auta. V okolních výklencích pro parkování poznala dodávku útvaru zajišťování stop a předimenzovaný pick-up svého kolegy Lasseho Knutssona. Výtah ji během několika sekund vyvezl do dvanáctého patra. Sotva se dveře otevřely a ona vykročila na podestu, přistoupil k ní starší muž, jako by číhal jenom na ni. Takový ten mrzutý, věčně naštvaný důchodce: knírek, tenisové šortky, fialové tričko s límečkem značky Ralph Lauren a barevně sladěná kšiltovka.

„Co se to tady vlastně děje?“ zaburácel. „A co tady chtějí všichni ti poldové? Jako obyvatel tohoto domu a soused mám zatracené právo vědět, co se to tu k čertu…“

Došel tak blízko k ní, že ucítila jeho dech. Játrovka. Pokrčila nos. V tu chvíli vyšel z otevřených dveří sousedního bytu hlídkující policista, kterého znala.

„Kalle, budeš tak hodný a doprovodíš tohoto milého pána do jeho apartmá?“ požádala ho. „Až přijde čas, postaráme se o něj.“

„Samozřejmě.“

„Tohle je donebevolající nestydatost. Klimatizace v mém bytě je rozbitá.“

Pokračovala v chůzi, hartusící stařík jí zmizel z doslechu, a vkročila do dveří, z nichž před chvílí vyšel policista. Na chodbě jí jeden z pracovníků útvaru zajišťování stop vtiskl do ruky fialové návleky na boty, jednorázové rukavice, ochrannou čepici a roušku. Rutinními pohyby se oblékla do vybavení povinného při prohlídce místa činu. Rouška tlumila nápadný puch jen omezeně, v místnosti byl cítit chemický a současně biologický zápach. Vzduch se nedal dýchat a byl protivně teplý a Nyströmová si vybavila slova nevrlého souseda na schodišti. Klimatizace se očividně neporouchala jen u něj. Kolega z útvaru zajišťování stop kývl hlavou směrem k otevřeným dveřím na konci chodby. Během chůze se snažila vnitřně vyzbrojit a třídila si myšlenky. Zatím věděla jen to, že na ni na konci chodby čeká mrtvola, muž středního věku, který nezemřel přirozenou smrtí. Ve chvíli, kdy překračovala práh místnosti, přepnula vědomí do režimu maximálního soustředění; automatický proces, který se vyvinul během více než třiceti služebních let. Jako by se na chvíli otevřela stavidla všech jejích smyslů, hypersenzibilita, která jí umožňovala vnímat bezpočet detailů s takovou jasností a ostrostí, jaká jí byla v běžném životě odepřena. Na chvíli vymazala tu spoustu lidí, kteří pobíhali po místnosti s ochranným štítem sem a tam. Byla tam jen mrtvola a ona – a němý dialog mezi nimi.

Tělo leželo na zádech uprostřed pokoje, velký, těžký muž.

Jednou ho obešla, pak se zastavila u nohou a blíže si ho prohlížela. Odhadem mu mohlo být čtyřicet, výška nejméně metr devadesát, svalnatý, mírná nadváha. Paže rozevřené. Na rozdíl od rozložitého těla měl úzký obličej s jemnými rysy. Oči měl zavřené, což bylo nezvyklé, a souměrná tvář tak měla klidný, uvolněný výraz, a to i přes okrouhlý vstřel na pravém spánku. Místo výstřelu nebylo vidět. Mohutná horní část těla vykazovala mnohem zřetelnější poranění. Na těle zela od výstřihu až po stydkou kost rovná středová řezná rána. Vytekla z ní spousta krve, proudila mrtvole po bocích, srazila se a vytvořila kolem těla nepravidelnou, zaschlou kaluž. Krev byla částečně rozmazaná a byly v ní patrné také otisky. Jako by před mrtvolou někdo klečel a několikrát změnil její polohu. Hnilobný zápach byl k nesnesení. V otevřené ráně se to jen hemžilo. Světlí červi. Takže nehybné tělo tady leželo už několik dní. Mávnutím jedné ruky se z mrtvoly snažila odehnat bezpočet much, což bylo naprosto nesmyslné gesto. Muž byl kromě horní části těla oblečený. Černé společenské kalhoty a černé elegantní boty.

Napřímila se. Teď už zase vnímala zvuky okolí a lidi kolem sebe. Přistoupili k ní kolegové Hugo Delgado, čtyřicet let, střední postava, tmavé vlasy, olivová pleť, a Lasse Knutsson, šedesátník, vousy, zavalitá postava připomínající medvěda.

„Tvůj první dojem?“ zabručel Knutsson, oči nad rouškou zúžené do zvědavých otazníčků.

Nenapadlo ji nic víc než pokrčit rameny.

„Mimořádně nezvyklá kombinace,“ pronesla. „Střelná zbraň a těžké řezné zranění. Našly se nějaké vražedné zbraně?“

„Zatím ne,“ odvětil Delgado.

„Ještě něco, co bych měla vědět?“

„Podle útvaru zajišťování stop i přes spoustu krve žádné otisky prstů.“ Knutsson si otřel pot z čela. „Ať už to udělal kdokoli, postupoval velice rozvážně, systematicky a promyšleně.“

„Máme aspoň jméno?“ chtěla vědět.

„Muž, který tady bydlí, se jmenuje Adam Arlemark, je mu čtyřicet čtyři let a pracuje pro firmu poskytující podnikové poradenství. Ale nejlepší bude, když si promluvíme s domovníkem, který našel mrtvolu,“ supěl Knutsson. „Čeká ve své kanceláři ve sklepě. Já ale musím okamžitě vypadnout, jinak to se mnou na místě sekne.“

„Rozumím.“

Sama byla ráda, že dostala příležitost opustit rychle přehřátou místnost s mrtvolou v rozkladu, i když jí bylo jasné, že se bude muset po výslechu zase vrátit, aby prohledala byt a seznámila se detailněji s místem činu.

Pracovna Srećka Bradariće, ke které se dostali přes podzemní garáž, byla sice úzká, ale vládl v ní příjemný chládek a Nyströmové připomínala spíš velitelské centrum vesmírné lodi než domovníkovu kancelář. Mezi monitory futuristického vzhledu, displeji a obslužnými moduly působil Bradarić příjemným domáckým dojmem: podsaditá postava s širokými rameny, přibližně pětačtyřicet let, třídenní strniště, krátké střapaté vlasy, fotbalové šortky, žabky. Pozdravili se. Pevný, uctivý stisk ruky a oční kontakt, úzký úsměv, který se však vzhledem k vážné situaci velmi rychle vytratil. Nyströmové byl muž od první chvíle sympatický a v duchu ho předběžně onálepkovala jako seriózního svědka, i když byla připravená svůj rychlý úsudek kdykoli přehodnotit. Instinkt a rozum, dialektika každého dobrého vyšetřovatele, alespoň si to myslela. I přes opálení byl Bradarić bledý ve tváři a působil rozrušeně, což mu nemohl nikdo zazlívat. Silnýma rukama si neustále sahal na medailonek s Pannou Marií, který mu visel na řetízku na krku.

„Nebude vám vadit, když si zakouřím?“ Knutsson a ona zakroutili hlavou. „Sice to tady není dovolené, ale…“

Větu nedokončil. Místo toho se zatvářil úlevně a vytáhl z přihrádky krabičku marlborek, vyndal z ní cigaretu i se zapalovačem, zapálil si a zhluboka se nadechl.

„Začneme úplně od začátku,“ navrhla Nyströmová. „Souhlasíte?“

Bradarić přikývl, svalil se na židli u psacího stolu a spustil: Telefonát souseda na patře kvůli nefunkční klimatizaci ho zastihl na soukromé grilovací party. Okamžitě vyrazil, jak mu velela povinnost, okoukl situaci a zjistil, že příčinou byl zanesený vzduchový filtr ve dvanáctém patře. Aby mohl filtr vyměnit, musel vejít do apartmá Adama Arlemarka a použít univerzální klíč, což měl v takových případech výslovně dovoleno, jak zdůrazňoval. A tak našel mrtvolu. Je si na sto procent jistý, že jde o Adama Arlemarka.

„Kdy to bylo?“ chtěl vědět Knutsson.

Bradarić se otočil k počítači, naťukal něco na klávesnici a pak přečetl z jednoho z monitorů:

„Když jsem vešel do řídicí místnosti tady dole, bylo 16.17. Arlemarkovy dveře jsem pak otevřel v 16.24, protože když jsem zazvonil, nikdo mi neotevřel a ani jsem se majiteli nedovolal.“

„Tak počkat,“ ozvala se Nyströmová. „Znamená to tedy, že ten systém zaznamenává každé odemknutí a zamknutí dveří v domě?“

„Ano.“

„A můžete se na to podívat tady odsud?“

„Teoreticky ano.“

„A obyvatelé to vědí a nevadí jim, že…“ vyzvídal Knutsson, ale Nyströmová mu skočila do řeči. Možná, že tenhle moderní sledovací systém vyrukuje rovnou s kriminalisticko-technickým jackpotem.

„Kdy byly Arlemarkovy dveře od bytu otevřeny naposled?“ Bradarićovy prsty se rozběhly po klávesnici, cigareta mu visela z koutku úst.

„V pondělí večer ve 22.19.“

„Ksakru, Ingrid, to bylo před pěti dny. Ten chudák tam nahoře leží pěkně dlouho,“ prohodil Knutsson.

Nyströmová se zdržela veškerých projevů sentimentality. Tahle informace by mohla mít pro další vyšetřování cenu zlata.

„Jak dlouho se záznamy evidují?“ zeptala se. Bradarić posouval řádky na obrazovce směrem dolů.

„Dlouho. Myslím, že až do chvíle, kdy se sem před dvěma lety nastěhoval.“

„Potřebujeme to vytisknout. Alespoň zpětně do minulého měsíce. Jde to?“

Bradarić přikývl. Nyströmová byla vděčná, že na ně nevyrukoval s nějakými obavami o ochranu soukromí a netrval na soudním příkazu k obstavení. Ušetřilo jim to drahocenný čas.

„Jak to vypadá s videozáznamy?“ Správce se znovu krátce usmál.

„Tady bohužel nemůžu sloužit. Jediná kamera v celém domě je namontovaná na dveřích hlavního vchodu. Když někdo zazvoní, vidí obyvatelé na malém monitoru, kdo stojí za dveřmi a chce pustit dovnitř. Ale tohle se nezaznamenává.“

„To by taky bylo až příliš hezké.“ Knutsson stáhl koutek úst.

„Kdy jste viděl Arlemarka naposledy?“ Nyströmová pohlédla Bradarićovi do hnědých očí.

„To už bude nějaký pátek. Možná před jedním dvěma měsíci.“ Poškrábal se na třídenním strništi.

„Zdá se mi to dlouho. Copak tady nejste každý den?“ zeptala se.

„Zodpovídám ještě za další dva objekty v centru, ale v týdnu tady strávím každý den pár hodin, většinou dopoledne. Když mě někdo naléhavě potřebuje, tak jsem tady i v jinou denní hodinu, nebo jako dneska i o víkendu.“ Naposledy potáhl z cigarety a oharek pak vpustil do prázdné plechovky od koly. „Vídal jsem ho zřídka – na rozdíl třeba od jeho souseda, Oskarssona, toho důchodce z protějšího bytu, nebo té vdovy ze čtvrtého patra, nebo těch dvou rodin ve zvýšeném přízemí. Pokud vím, Arlemark trávil hodně času na služebních cestách. I v zahraničí: Finsko, Norsko, Dánsko. Oskarsson se o tom jednou zmínil, i když si nemyslím, že by si ti dva nějak zvlášť rozuměli. S Oskarssonem upřímně řečeno nikdo moc dobře nevychází. A Arlemark na mě nepůsobil dojmem, že by byl zrovna společenský typ. Alespoň se mnou se nikdy nebavil déle, než bylo zapotřebí. O ničem, co by přesahovalo rámec toho nejnutnějšího. A přitom vlastně jinak vycházím s každým dobře, patří to k mé práci.“

„Až na Oskarssona.“

Teď se pro změnu usmívala Nyströmová.

„Až na Oskarssona,“ zopakoval.

„Ukázal jste se tady i v pondělí?“ chtěl vědět Knutsson.

„Jistě. Ale ne pozdě večer.“

„Všiml jste si v ten den něčeho zvláštního? Lidí ve výtahu, kteří tady nebydlí? Zvuků vycházejících z Arlemarkova apartmánu?“

„Ne.“

„Navštěvoval ho někdo pravidelně? Třeba stálá známost?“

„O tom nic nevím. Ale chodila tam pravidelně uklízečka. Domovní správa má smlouvu s jednou úklidovou firmou, tuhle nabídku využívá spousta místních.“

„Kolik klíčů od bytu existuje?“ Bradarić se podíval do počítače.

„Arlemark obdržel dva kusy. Takové transpondéry, jaké mám tady.“ Otevřel přihrádku psacího stolu a Nyströmová spatřila šuplík plný malých černých umělohmotných válečků, které se daly pomocí kroužku připevnit na svazek klíčů. „Jak jsem říkal, já sám mám univerzální klíč a domovní správa má taky jeden exemplář. A na přání obyvatel můžu kdykoli vyrobit další, to pak jeden z těchhle předvyrobených kusů nakóduju a je to. Celé to trvá půl minuty.“

Nyströmová s Knutssonem si vyměnili pohled.

„Má sem kromě vás přístup ještě někdo jiný?“ zněla její otázka.

„Mám výpomoc při naléhavých událostech. Ale můj kolega se tady nachomýtne málokdy.“

„Potřebujeme jeho jméno a telefonní číslo. Té úklidové firmy se to týká taky.“

„Jistě.“

„Máš ještě nějaké otázky, Lasse?“ Knutsson zakroutil hlavou. Nyströmová poděkovala za informace. Její první dojem byl správný. Bradarić byl podle všeho skutečně svědkem, jehož výpovědím se dalo věřit.

„Co myslíš?“ vyrukoval na ni Knutsson, když jeli výtahem zase nahoru.

„Žádné pravidelné návštěvy, nejspíš žádná stálá známost, služebně často na cestách. Obrázek, který tady v domě o sobě Arlemark zanechal, je celkem vágní, nemyslíš?“ Knutsson zabručel na znamení souhlasu. „Zaznamenané časy odemykání a zamykání nám samozřejmě hrají do karet, ale fakt, že zemřel už před několika dny, nám to neulehčuje.“ Výtah dojel do dvanáctého patra.

„Zastřelit oběť a pak ji rozřezat. Kdo by něco takového dělal doprčic?“

Knutsson zakroutil těžkou hlavou. Dveře od výtahu se otevřely.

„Ani já si to v tuhle chvíli nedokážu vysvětlit. Stejně jako ty.“ Položila mu ruku na rameno. „Ale my na to přijdeme, Lasse. Nakonec na to vždycky přijdeme.“

Povzbudivě se usmála. Skutečně měla dostatečný důvod k optimismu. Její oddělení nedávno pochválil policejní prezident. Växjö mělo v uplynulých pěti letech celostátně nejvyšší kvótu objasněných případů závažných násilných trestných činů. Ale Nyströmová věděla taky to, že velká část téhle pocty patří Stině Forssové. Jenže její nejlepší spolupracovnice na oddělení už víc než tři čtvrtě roku nepracuje.

„Nejspíš máš pravdu. Odchytnu si ty uniformované kolegy a proklepnu sousedy. I když počítám s tím, že v tomhle fantastickém počasí budou někteří pryč.“

„Jasně. Já si pořádně prohlédnu byt.“

Nyströmová zamířila do obývacího pokoje, kde byl útvar zajišťování stop z větší části hotový a mrtvola se připravovala na převoz na patologii. Někdo sice konečně otevřel okna, ale i tak panovalo uvnitř pořád nesnesitelné vedro. Odsunula křídlo posuvných dveří a vešla do potemnělé místnosti, kde bylo nejméně o patnáct stupňů chladněji. Nyströmová čekala, až oči přivyknou jinému světlu. Z pološera vyvstávaly obrysy postele, židle, šatní skříně, komody. Arlemarkova ložnice. Minimalistický nábytek. Zdi převážně bez obrázků. Postel pečlivě ustlaná jako v hotelu. Odkládací plocha nočního stolku zela prázdnotou. Nikde se nepovalovaly svršky. Jediná osobní záležitost, která jí padla do oka, byla velkoformátová černobílá fotografie, Brooklynský most v New Yorku. Tisk, jaký je k dostání v oddělení s dekoracemi ve velkých obchodech s nábytkem. Celý pokoj působil tak nějak à la Ikea, napadlo ji, všechno působilo uklizeným, ba až sterilním dojmem. Nechtěně jí před očima vyvstaly obrazy rozkládající se mrtvoly, hmyzu a kaluže krve v obývacím pokoji, protipól chladného, sterilního vzhledu ložnice. Jediným škubnutím strhla na stranu vypnutou tenkou přikrývku. Pod ní ležely puntičkářsky poskládané pyžamové kalhoty a vršek bez rukávů. Hledala značku. Stoprocentní hedvábí. I povlečení, které promnula mezi prsty v rukavicích, bylo z ušlechtilého přírodního materiálu. Arlemarka pohodlný spánek očividně něco stál. Otevřela přihrádku nočního stolku. Mobil i s nabíječkou, chytré hodinky stejné značky, čtečka elektronických knih, papírové kapesníčky, sprej do nosu. Jmenovka na zapínání, Adam Arlemark, host, vydaná firmou jménem ESRANGE nejspíš v souvislosti s prací. Žádné kondomy, žádný lubrikant, žádný pornografický časopis, přemýšlela, ale to samozřejmě nemuselo nutně znamenat, že by Arlemark neměl sexuální život. Otočila se k šatní skříni. Na ramínku, zavěšeném na madle od skříně, viselo lehké černé sako i s bílou košilí. Nyströmová si pomyslela, že tohle je oblečení, které na Alermakovi chybělo. Zůstávalo pro ni záhadou, proč je neměl na sobě. Že by to souviselo s horkem? S řeznou ranou na prsou? Vyrušil ho někdo při oblékání? Otevřela skříň. Objevila svetry, košile, trička s límečkem, látkové kalhoty, džíny, dva obleky, různé kravaty, spodní prádlo, ponožky. Tlumené barvy od krémové až po tmavě modrou. Ne že by byly nemoderní, spíš nenápadné. Značky od Leviʼs, přes Tiger of Sweden až po Hugo Bosse. Nebyly zvlášť exkluzivní, ale pořizované s vědomím, že jde o značky. Zavřela skříň, klekla si a podívala se pod postel. Až na druhý pohled poznala, co tam leží. To, co jí nejprve připadalo jako středověký mučicí nástroj, byl domácí veslařský trenažér ze dřeva. Přejela prsty po pohyblivém sedátku s koženým potahem. Ani jediný chuchvalec prachu. Arlemark očividně pravidelně trénoval. Nebo měl velmi pečlivou uklízečku.

Nyströmová se vrátila do obývacího pokoje. Mrtvolu mezitím odvezli. Zápach rozkládajícího se těla a alkoholový puch se však ještě pořád vznášel ve vzduchu. Tu a tam prolétla místností zmatená moucha. Po odvozu mrtvého těla se otevřel pohled na celý pokoj. Mimoděk přistoupila k prosklené stěně. Prostoru jednoznačně dominoval výhled z okna. Dívala se na sever města, na Evedal, zříceninu zámku, ostrov Hissö až k rozlehlému jezeru Helgasjön a dál. Černomodrá voda, sytě zelené lesy, jasně modré nebe. Småland na vrcholu léta, nádhera. Tady nahoře, třicet metrů nad zemským povrchem, člověku připadalo, že mu svět leží u nohou. Musela myslet na název budovy. Stairway to Heaven. Název skutečně najednou nepůsobil tak nabubřele. Jenže i přes onu okázalost za okny, která nejspíš každého příchozího naplňovala pokorou nebo aspoň nábožnou úctou, se na tomto místě odehrál zločin. Krása a hrůza tak blízko u sebe, uvažovala, když si otírala pot z čela, odpoutala se od dechberoucího výhledu a otočila se. Obývací pokoj s kuchyňským koutem, asi čtyřicet metrů čtverečních. Parkety, dubové dřevo, vzor rybí kost. Nadčasový příborník, na něm velké terárium. Přistoupila blíž. Až na druhý pohled objevila na písčitém podkladu světle zelenou ještěrku, která na ni upírala prázdný pohled. Hlavička vypadala jako kebule draka z Hry o trůny. Kdy ji kdo naposledy asi nakrmil? Rozhodla se, že někoho požádá, aby se o zvířátko postaral. Na jedné straně místnosti stál oválný jídelní stůl v bílé barvě se čtyřmi židlemi ze stejné série, nad ním klasická závěsná lampa Louis Poulsen. Na stole stála jen prázdná láhev od vodky. Že by Arlemark tak pil? Může se z mrtvoly vypařovat tak silný alkoholový odér? Nebo se obsah láhve vylil? A dále na stole objevila podivný, naprosto nečekaný předmět. Cestovní piškvorky, jaké mívají děti: modrá plastová hrací deska, žluté a červené kulaté žetony. Rozehraná partie byla dokončena, červený hráč poskládal čtyři žetony své barvy v úhlopříčné linii za sebou. Na opačné straně místnosti objevila pětapadesátipalcovou televizi, věž, psací stůl s laptopem. Na stěnách tři zarámované velkoformátové černobílé fotografie, nejspíš ze stejné série jako ta v ložnici. Mrakodrapy amerických velkoměst. Před televizí nízká antracitová pohovka, křeslo se stejným potahem, skleněný konferenční stůl. Kuchyňský kout byl moderní a čistý: chromové kování, lesklá žulová pracovní deska, povrchy bez mastnoty a otisků. Otevřela ledničku. Kromě másla, mléka, termizovaného sýra, ovocného džusu a minerálky několik hotových pokrmů naskládaných na sobě. Žádná zelenina ani ovoce. V kuchyňských skříňkách nádobí, hrnce, několik konzerv, těstoviny a rýže. Nakoukla do trouby. Byla prázdná a tak čistá, jako by ji v životě nikdo nepoužil. Vybavila si domovníkova slova. Opravdu to vypadalo, jako by Arlemark trávil doma málo času. Ještě jednou se otočila k prosklené stěně. Propocená halenka se jí lepila na záda. Dusno ztěžovalo dýchání. Přistoupila k jedinému otevřenému oknu a nastavila tvář průvanu. Bloudila pohledem po široširé krajině. Jako by člověku ležel svět u nohou, rezonovalo jí v hlavě. Bezděky si začala pobroukávat melodii a až po chvíli jí došlo, o jakou píseň to vlastně jde. Stairway to Heaven od Led Zeppelin.

Sven přidal plyn. Bovden namontovaný na pravé straně řídítek předal rotační pohyb rukojeti přes sloupek řízení a trubkový rám až do karburátoru. Nasátý vzduch rozvířil směs benzínu a oleje, proudil do válce o zdvihovém objemu dvě stě dvacet pět kubických centimetrů – a explodoval. Jednoduchá, ale efektivní technologie dvoutaktních motorů. Závratné zrychlení a čistá síla motoru ho dokázaly pokaždé znovu překvapit, a přitom tuningové díly namontoval už na začátku jara, doladil je na zkušebních jízdách a delších výletech a otestoval výkonnostní limit. Výkon, který byl výsledkem dokonalé souhry motoru, karburátoru a laděného výfuku, byl jednoduše ohromující. Na dynamometru mu naměřili kolem třiceti koňských sil. Když jeho perleťově bílá Lambretta TV 185 sjela v roce 1962 z montážní linky v hale výrobce Innocenti, byla navržena na méně než deset koňských sil. Z elegantního veterána se stala raketa. Sven přidal ještě víc plyn. Ručička tachometru překročila stovku, i když měl zařazenou teprve trojku. Otevřeným hledím metalické zlaté retro helmy ze šedesátých let proudil teplý večerní vzduch; měl pocit, jako by mu někdo foukal vysoušečem vlasů do tváře. Pousmál se. Stiskl spojku a přeřadil na čtyřku. Znovu přidal plyn. Otáčky se během několika sekund vyšplhaly z tří tisíc na šest tisíc. Sto dvacet pět kilometrů za hodinu. A to měl obě zavazadla na skútru plná. Sven se podíval do zpětného zrcátka. Måns mu pomalu přestával stačit. Prostě typická vespa. A přitom byla i tahle Vespa Rally, rok výroby 1973, vytuněná na maximum. Sven se usmíval čím dál víc. Stiskl spojku, přeřadil, pětka. Teď na skútru spíš ležel, než seděl. Sto třicet pět. Proč by ne? Vždyť před chvíli vyjeli z trajektu v Travemünde a tohle bylo Německo, ne Švédsko, právě se řítili po světoznámé dálnici a mohli si jet tak rychle, jak se jim zachtělo. Odpor vzduchu byl obrovský, vítr mu lomcoval s přilbou a v břiše cítil nervozitu. Na světě neexistoval lepší pocit. Na chvíli ho napadl sex, ale vlastně… Sakra, tohle si přece zasloužil! Celé ty roky se dřel jako blázen, den za dnem se prokousával studiem práv, které před několika týdny ukončil s velmi dobrými známkami. Summa cum fucking laude. Sto čtyřicet. Absolutně nejvyšší rychlost, tohle byl strop. Ubíral plyn tak dlouho, dokud ho Måns nedojel. Rychlost nad stovku představovala u klasické vespy vzhledem k danému typu konstrukce naprostý horor a nezáleželo na tom, jaký měla výkon. Vibrace v oceloplechové nosné konstrukci byly příliš velké a při vysoké rychlosti měla negativní dopad na jízdu nedostatečná rovnováha způsobená bočním zavěšením motoru. I přes vnější podobnost byla lambretta konstrukčně úplně jiná. Ocelovým trubkovým rámem, středovým motorem a delším rozvorem kol se její konstrukce podobala spíš klasické motorce, což zajišťovalo stabilitu a lepší přilnavost. Lambretta byla proslulá svou nízkou chybovostí stejně jako vespa svou spolehlivostí; milánská diva a benátský mezek, chcete-li, přičemž v současnosti žádný hrdý majitel vespy o spolehlivosti raději nemluvil příliš nahlas, i když vzájemné škádlení, průpovídky a posměšky na motorkářské scéně k tomu zkrátka patřily. Byly součástí zábavy a až na hrstku fundamentalistů je nikdo nebral opravdu vážně. A někteří nadšenci do skútrů vlastnili, restaurovali a dávali dohromady jak lambretty, tak vespy, protože středem zájmu byla přece společná láska k estetice a technice klasických skútrů s řazením a plechových skútrů italské provenience.

Sven a Måns teď jeli vedle sebe. Přilepili se za nákladní auto, udržovali bezpečný odstup a nikam nepospíchali. Måns se na něho podíval a ruka v rukavici ukázala tři prsty. Mělo to znamenat, že zbývá ještě třicet kilometrů do cíle. Kemp severně od Hamburku, který se jmenoval Great Lake Lodge, přestože jezero, u něhož se nacházel, byla na švédské poměry spíš taková louže, by měl být první zastávkou na cestě na setkání nadšených majitelů skútrů v Řecku. Ale záleží snad na velikosti jezera? Sven by si rozbil stan klidně i vedle spalovny odpadu, kdyby to jinak nešlo. Pro něj byla důležitější cesta, ne cíl. Během studií to muselo být pochopitelně naopak. Proto se pět dlouhých let mořil, trpěl a odříkal si, co měl rád. Když spolužáci slavili, on makal. Když jeli kámoši na dovolenou, on se šprtal. Učil se znění zákonů a na skútru se mu usazoval prach. Ale to už skončilo. Tahle cesta po Evropě s kamarádem, to bylo jeho léto. Každý den urazit spoustu kilometrů na skútru. Každý večer si dopřát pivo. Každou noc poslouchat soul z přenosného bluetooth reproduktoru. Jasně, někdy na začátku podzimu na něj čeká nový život. První stálé místo, začátek kariéry. Ale do té doby zbývaly ještě skoro tři měsíce. Celá věčnost. Nad severoněmeckou nížinou se klenulo oranžově červené noční nebe. Sven se podíval do zpětného zrcátka, uhnul doleva a pořádně šlápnul na plyn. Prostě proto, že to bylo tak krásné.

Table of Contents

SOBOTA

1

2

3

PONDĚLÍ

ÚTERÝ

STŘEDA

ČTVRTEK

PÁTEK

SOBOTA

EPILOG