Jaroslava Černá 

Krev andělů 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jaroslava Černá, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0680-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-0681-9 (mobi)

KAPITOLA 1 

Začátek září roku 1646 

„Přidejte, děvčata, už tam budeme,“ pobídla své dvě společnice mladá dívka a zrychlila krok, protože v těchto místech, kudy si zkracovaly cestu do hrnčířské dílny, byl zápach ze smetiště největší a ony se vždycky snažily kolem hromady odpadků proběhnout co nejrychleji.

Dnes se trochu opozdily, protože marně čekaly na kamarádku. Každý den chodily z jejich uličky čtyři a byly vděčné za práci nedaleko od malých dřevěných domků, kde bydlely dvě mladší dívky s rodiči, starší Bohunka a Marie byly provdané a žily v domcích hned vedle sebe. Dnes ale spěchaly do práce pouze tři. Marie se nedočkaly.

„Možná už začala rodit, vždyť byla na rozsypání a čekáme marně,“ rozhodla za všechny nejstarší Bohunka a přidala do kroku. „Jestli si nepospíšíme, budeme si muset směnu nadpracovat, a to se mi dnes vůbec nehodí,“ dodala a s nakrčeným nosem přelétla očima hromadu odpadků.

„Sem na Rejdiště se snad odhazují smradlavé odpadky z celé Prahy,“ povzdechla si trpce a najednou se zarazila.

„Počkejte!“ vykřikla zaskočeně, ale zůstala stát jako vrostlá do země. „Tam!“ ukazovala třesoucí se rukou na okraj zapáchající hromady. „Snad se mi to jenom zdá,“ začal jí selhávat hlas. „Není to pláštěnka naší Marie, že ne? Řekněte, že ne!“ začala se zalykat potlačovaným pláčem a hrůzou z toho, co ji hned napadlo.

„Je to plášť, jaký teď Marie nosila, hodně široký, aby schovala to veliké břicho,“ promluvila zaraženě další z žen. „Ale takové široké pláštěnky pro nastávající matky nosí přece polovina samodruhých žen v Praze,“ dodala s vírou v hlase, že to, co už teď viděly všechny, je jen pouhá shoda náhod. Žádná neměla odvahu se k tmavě zelené sametové pláštěnce vydat a přesvědčit se, co se pod ní skrývá. Ale že je to tělo, to se dalo odhadnout.

„Běžte se někdo podívat,“ vzlykla Bohunka, jako by jediná tušila, co za hrůzu je čeká a že ji prvotní intuice nezklamala. Možná to tušila jako jediná, možná si to ostatní ženy nechtěly připustit.

„Nezavoláme radši biřice?“ promluvila bojácně nejmladší Vladimíra.

„A co mu řekneme?“ Bohunka si otřela slzy. „Že jsme našly pláštěnku naší Marie a že si myslíme, že je pod ní její tělo? Jestli tam opravdu je, musíme to vědět jistě a pak…“ znova vzlykla. „Já se jdu podívat,“ odhodlaně ušla pár kroků, a přestože zápach ze skládky zesiloval, tentokrát ho nevnímala. Měla oči zapíchnuté do pláště tmavě zelené barvy a doufala, že se spletla jak ona, tak všechny ostatní Mariiny přítelkyně.

K nešťastné hromádce jí chyběly pouhé dva kroky, když se zarazila a zůstala stát. Uviděla nohu v pevné šněrovací botě a málem se zapotácela. Znala ty boty. Teď už nebylo o čem pochybovat. Přesto udělala poslední kroky, prudce se nadechla a odkryla cíp kapuce v místě, kde tušila hlavu. Zatmělo se jí před očima. „Ježíšikriste!“ vykřikla zoufale a zakryla si oběma rukama uplakaný obličej.

„Je to jistě Marie,“ vyhrkla tiše Vlaďka, když uviděla Bohunčinu reakci, ale sama neměla odvahu jít se podívat. Když viděla, jak Bohunka padla na kolena a pláče tak hlasitě, že ji všechny jasně slyšely, rozběhla se ke kamarádce, poklekla vedle ní, vzala ji za ramena, a když zahlédla Mariin bílý obličej s doširoka otevřenýma očima upřenýma někam k nebi, rozplakala se taky. Pak sepjala ruce a začala se hlasitě modlit.

„Kde je dítě?“ ozvalo se plačícím ženám nad skloněnými hlavami. „Všimly jste si? Vždyť jí zmizelo břicho!“ Bohunka zvedla hlavu a hned odvážně šmátrala přes pláštěnku rukou v místech, kde by mohla mít Marie naplněné břicho. Věděla, že bylo veliké, vždyť se dítě mělo narodit každým dnem. „Není tam!“ zašeptala zoufale.

„Kde je? Co se jen mohlo stát?“

„Možná jí bolesti začaly po cestě domů, porodila tady na odporné skládce, někdo ji uviděl ležet, ale proč by ji chudinku zabíjel? Možná usnula, nebo zemřela vyčerpáním, ten někdo si dítě vzal a utekl,“ hádala Vladimíra.

„To by nikdo neudělal,“ odporovala Bohunka.

„Někdo, kdo sám nemůže mít děti?“ dohadovala se dál Vladimíra. „Jestli ji tady našel třeba mrtvou, nebo si myslel, že zemřela, prostě dítě ukradl a nebohou Marii tady nechal na pospas krysám a potkanům.“

„Proboha mlč, Vlaďko,“ okřikla kamarádku Bohunka.

„Musíme se podívat pod plášť, pak poznáme, jestli porodila,“ zvedla se na nohy, pak se ohnula a pomalu odkryla i kus pláště. „Svatá matko Boží,“ pustila cíp a znova skryla obličej do dlaní, jako by už nic nechtěla vidět ani vědět.

„Zabili ji!“ vykřikla a nemusela už nic více říkat. Všechny ženy s hrůzou zjistily, že jejich kamarádka Marie leží v už zaschlé kaluži krve s břichem ohavně rozřezaným a prázdným. Dítě bylo pryč. „To nemohla přežít! Tak strašný útok, ona ani dítě.“ Bohunka se znova rozplakala. Lítostí, hrůzou a nepochopením tak strašného zločinu.

O hodinu později 

„Ubožačka,“ vyjelo tiše z biřice, když odhrnul plášť a dlouze si prohlížel zohavené tělo mladé ženy. „Říkáte, že jste ji znaly? Že byla samodruhá?“ zavrtěl nepochopením hlavou. „Kdybych to nevěděl, řekl bych, že ji nějaký šílenec přepadl, okradl ji a rozpáral břicho.“

„Neměl ji o co okrást,“ odporovala Bohunka. „Byla stejně chudá jako my a chtěla pracovat, do doby, než slehne.“

„A co když mu šlo právě o to dítě?“ zamumlal biřic a vypadalo to, že se zamyslel. „To je prapodivný případ vraždy, to musím nahlásit soudci,“ podrbal se na hlavě a pátral v paměti. Vzpomněl si, že podobně zohavené tělo ženy našli v jiné části města před nedávnem, ale že by šlo o vraždu samodruhé ženy, to nevěděl. Zakryl tělo širokým sametovým pláštěm, odplivl si a mávl rukou na svého mladého společníka. „Počkáš tady u mrtvé, já to musím nahlásit a ať už si s tím úřady poradí,“ rozhodl a obrátil se k ženám. „Pokud se bude případ vyšetřovat, kde vás najdou? Jste svědkyně a také jste ji dobře znaly.“

„Pracujeme nedaleko v hrnčířské dílně, ale už musíme jít, mistr se bude zlobit, že jdeme pozdě,“ vysvětlila Bohunka, zahleděla se smutně na tmavě zelený plášť, zakrývající mrtvé tělo jejich kamarádky, vzlykla a těžkým krokem společně s ostatními odcházela.

„To bude řečí, že jdeme pozdě, ale snad se mistr ustrne a pochopí, co nás zdrželo,“ zašeptala Vladimíra se skloněnou hlavou a otřela si uslzené tváře.

Bohunka odcházela s hluboce skloněnou hlavou. Všechny její myšlenky patřily ubohé Marii a dohadům, kdo ji zabil a proč. Šlo vrahovi o dítě? Bylo už dost donošené, aby přežilo, a kdyby ho opatrně z břicha matky dostal ven, mohl si ho odnést. Ale jestli ne, jestli ten odporný šílenec zabil i dítě, pak se mohlo stát, že jsem šlápla do kaluže krve jak matky, tak i toho malého nenarozeného andílka. Marie se na své děťátko tak těšila, a teď… Bohunka se znova rozplakala, protože si vzpomněla na malé hrobečky u hřbitovní zdi. Hrobečky dětí, které se po těžkých porodech narodily mrtvé, a nikdo místu neřekl jinak než zahrada andělů, protože všichni věřili, že takové děti jdou rovnou do nebe a jako andílci dohlíží na těžký život těch, kteří po nich smutkem pláčou.

KAPITOLA 2 

Druhý den ráno 

„Borku, slyšíš, prober se!“ Anička jemně třásla ramenem mladíka, kterému před sousedy, celým okolím, a dokonce i před maminkou vedla domácnost, a zatím nechtěla, aby se někdo dozvěděl, jak moc se do sebe před časem zamilovali, a nějakou dobu dokonce spávají v jedné posteli.

„Aničko, potřebuji ještě spát,“ zavrněl mladík a přitáhl si dívku do náruče.

„Jenže někdo se k tobě do bytu dobývá, slyšela jsem bouchání,“ šeptla Anička a vzápětí oba zvedli hlavu z polštářů. Naléhavý tlukot se ozval znovu a teď už ho ani Borek nemohl přeslechnout. „Já mám ale volno,“ vzdoroval rozespalý, mladý soudní vyšetřovatel Boleslav Rybář.

„Sám soudce mi doporučil, abych se pár dní prospal, když jsem konečně dořešil poslední vraždu,“ zlobil se nahlas, ale vstát musel. Hodil na sebe teplý kabátec, tiše za sebou zavřel dveře do ložnice a konečně odemkl hlavní dveře svého bytu. „Ne!“ přivítal místo pozdravu otráveně známého muže, soudního posla.

„Ano, pane soudní vyšetřovateli, jsem to já,“ rychle vysvětloval posel, zhruba stejného věku jako Borek.

„Poslal mě pro vás náš pan soudce a říkal, že se máte dostavit,“ pokrčil provinile rameny.

„Sám pan soudce mi dal dva dny volna,“ vzpíral se Borek a pak dodal: „Vyřiď panu soudci, že se hned dostavím. Kolik je asi hodin?“

„Před chvílí odbila na věži desátá,“ rád sdělil posel, a protože se odněkud z hloubi bytu ozvalo přidušené kýchnutí, stoupnul si na špičky a zvědavě nahlížel do otevřených dveří.

„Jdi, zvědavče!“ odehnal ho Borek a práskl dveřmi.

„Volá mě k sobě soudce,“ sdělil hned Aničce a rozesmál se, když se dívka zamračila. „A příště nekýchej, když nechceš, aby někdo věděl, že mám v posteli svoji posluhovačku.“

„Tak posluhovačku?! Ty jsi ale pokrytec! Ještě před chvílí jsi mi vyznával lásku, a ráno jsem pouhá služka?“ durdila se dívka a hned svému milému omlátila o hlavu jeden z polštářů.

„Můžeš si za to sama,“ Borek se na dívku vrhl, a protože věděl, kde je nejvíce lechtivá, zavrtal se jí do podpaží.

„Nechej toho,“ zajíkala se Anička nakažlivým smíchem.

„Musíš k soudci, nebo budeš mít problémy a nemůžeš mu říct, že tě zdržela v loži služka,“ vyrážela ze sebe přerývaně, ale zabralo to.

„Jestli půjde o další vraždu, zase se domů dostanu až v noci,“ stěžoval si smutně, ale vzápětí dostal velkou pusu.

„Vím, jaká je tvoje práce, a budu na tebe čekat, dokud se nevrátíš,“ ujistila ho Anička už vážně a rychle odešla do prostorné kuchyně, aby svému miláčkovi alespoň namazala krajíc chleba, když už nestihne zatopit a ohřát mléko.

„Utíkám k soudci,“ vzal jí už oblečený Borek chleba z ruky, zakousl se a otočil k odchodu.

„Počkej!“ vykřikla Anička, pročísla mu prsty dlouhé zvlněné vlasy a hbitě je zapletla do copánku. „Můžeš jít,“ rozesmála se. „Vypadáš důstojně, a nezapomeň se chovat slušně,“ cukaly jí koutky, když vyprovázela rozjařeného Borka.

Mladý soudní vyšetřovatel Boleslav Rybář, kterému všichni říkali Borek, hbitě seběhl pár schodů z prvního patra domu, v němž měl přidělený prostorný byt, na příkaz samotného ctěného pana soudce, který si ho vybral a prosadil ho na pozici nového soudního vyšetřovatele, namísto neschopného, úplatného a líného Klepla. Borek dobře věděl, proč si ho soudce oblíbil. Dával si vždy na vyšetřování vražd záležet, ale přesto se musel smířit s tím, že se potřebuje zaměřit především na vraždy ve vyšších kruzích vlivných měšťanů, protože smrt ubožáků, kteří nic neznamenali a nikomu nechyběli, nikoho nezajímala. To Borka mrzelo, protože podle něho si každá oběť kruté smrti zasloužila vyšetření a potrestání vraha. Naštěstí měl na své straně svého nového přítele a rádce, staroměstského mistra kata, syna věhlasného popravčího Jana Mydláře, kterému každý přezdíval Hanuš, aby se nepletl s otcem stejného jména.

Mistr Hanuš se společně se svými holomky musel vždy postarat o odstranění a pohřbení neznámých obětí vražd, ať to byl kdokoliv, proto věděl o provedení vražd nejvíce.

Navíc dokázal z odsouzeného při mučení dostat i přiznání nevyřešených vražd, takže spousta odložených případů se stejně časem vyřešila sama a pachatel byl potrestán podle zákona. To Borka utěšovalo, proto se mu nikdy příkazy soudce nepříčily, ale sám se snažil vždy dobrat pravdy.

Byl zvědavý, proč si ho soudce tak nečekaně pozval do úřadu, hlavou se mu honila spousta myšlenek a dohadů, ale na přemýšlení nebyl čas. Jeho nový byt byl nedaleko soudní budovy, a tak rychle vyběhl po mohutném schodišti k úřadovně pana soudce a nechal se hned ohlásit soudní stráží. „Sedni si, Borku,“ pobídl svého mladého vyšetřovatele ctihodný pan soudce, aniž by se otočil od okna. Zamyšleně hleděl s mírně skloněnou hlavou do ulice, ruce složené za zády, prsty se navzájem proplétaly a Borkovi došlo, že soudce je z něčeho zneklidněný. „Mám pro tebe další zapeklitý případ, Boleslave,“ promluvil zavalitý muž a konečně se otočil od okna ke svému vyšetřovateli. „Jde o vraždy žen,“ procedil skrz zuby a posadil se do svého mohutného křesla. „Vůbec se mi to nelíbí,“ zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Myslím, že tentokrát nejde o žádné běžné krádeže, protože ty ženy nebyly nijak majetné, spíše opravdu chudé, a nebylo co ukrást,“ soudce se odmlčel. „Dohaduji se, že ženy ubil nějaký šílenec.“

Borek se nadechl k otázce, ale soudce mávl rukou. „Já vím, takové mordy se dají těžko vyšetřit, protože násilníků a nepříčetných vrahů běhá po Praze a po celé zemi spousta, jenže problém je jinde. Ty ženy byly prý obě v požehnaném stavu, těsně před slehnutím, a někdo si je zřejmě vyhlédl a zabil.“

„Takže už dva stejné zločiny? A co novorozenci? Pane soudce, ten vrah zabil ženy ještě před porodem, nebo počkal, až dítě vyjde? Nerozumím tomu.“

„Dva podobné zločiny, Borku, zatím nevíme, o co tomu šílenci jde. Možná opravdu chtěl ženy okrást a myslel si, že žena s velkým břichem nebude mít sílu se bránit.“

„Proč by je tedy jen neokradl a hned zabíjel?“ přemýšlel Borek nahlas.

„To nevím a je na tobě, aby ses na ty dva případy ohavných vražd podíval,“ soudce prudce vstal a zase se otočil k oknu. „Nelíbí se mi to a nejsem sám. Včera večer jsem byl povolán do rady hlavního města a tam se na mě vrhli téměř všichni radní, velmi rozezlení, tedy spíše vylekaní. Víš, kdyby šlo o běžné loupeže, možná by je případy tak nerozčílily. Jenže jde o mladé samodruhé ženy a to víš, pánové mají manželky, tedy spíše dcery, které také čekají dítě, a při představě, že by se jim mohlo stát něco tak strašného, jsou úplně nepříčetní. Jsou přesvědčení, že to nějaký maniak vraždí matky, a požadují rychlé vyšetření a nalezení vraha.“

„Ach, tak je to,“ Borek znechuceně stiskl rty a zavrtěl nevěřícně hlavou. „To si pánové radní mohou myslet, ale máte pravdu, musíme zjistit, o co jde, jestli spolu případy souvisí, a pak pátrat po vrahovi.“

„Správně, chlapče, zjisti to, jinak mě radní odvolají pro neschopnost. Jsou rozzlobení a jejich dcery vystrašené, bojí se vycházet bez doprovodu. Čím dříve případ rozlouskneš, tím lépe. Podrobnosti ti sdělí dva biřici, kteří byli u nalezení zavražděných. Vyslechni je. Ty víš, že ti věřím, a doufám, že to vezmeš za správný konec. Další postup nechám na tobě, ale hned jak něco zjistíš, dej mi vědět. Přijít můžeš kdykoliv, pokud nebudu zrovna u soudu.“ Soudce se opět vysíleně posadil. „Jak se ti líbí v novém bytě? Jsi spokojený?“

„Pane soudce, ten byt je nádherný, prostorný, světlý,“ rozplýval se Borek. „Jsem vám velmi vděčný.“

„Borku, můj vyšetřovatel musí být odpočinutý, spokojený, a hlavně musí mi být nablízku,“ konečně se soudce mírně usmál. „Ještě by to chtělo nějakou hodnou ženu, která ti byt pomůže zařídit a vytvoří útulný domov, kam by ses mohl vracet, a pak už si o tebe nebudu dělat starosti.“

„Už se na tom pracuje, pane soudce,“ uculil se Borek, ale více prozrazovat nechtěl.

„Tak Boleslave, dej se do práce,“ naznačil soudce, že hovor skončil, ale když se Borek postavil a mírně uklonil, ještě dodal: „Po tom, co jsi tak bravurně vyřešil ty záhadné černolické vraždy a taky zapeklitý Tomanův případ, věřím, že i na dalších vraždách si dáš záležet. Je to v zájmu nás obou, chlapče, a hlavně pánů radních a všech, kteří v Praze něco znamenají a mají dcery a manželky před porodem.“

„Dám si záležet, pane soudce, a hned se pustím do vyšetřování,“ Borek se znova uklonil a zamyšleně odcházel z prostorné úřadovny.

„Pane vyšetřovateli,“ oslovil ho jeden z biřiců postávajících na chodbě, „máme ti být k dispozici, prý nás jistě budeš chtít vyslechnout,“ zahleděl se Borkovi odvážně do tváře mladík, jen o něco málo starší, než byl on sám.

„Tys byl u nalezení první oběti?“ vzpamatoval se rychle Borek a otočil se k druhému, zavalitému muži. „A tebe zavolali ke druhé vraždě?“

„Ano, pane,“ odpověděli muži jedním hlasem.

„Pak se na chvíli posadíme do výslechové místnosti,“ vykročil hned Borek ke schodišti z patra, protože místnost byla hned v přízemí.

„Mám zavolat vašeho písaře, pane vyšetřovateli?“ zajímal se mladší z mužů, ale Borek se usmál a mávl rukou.

„Ne, udělám si záznamy sám, víte, než jsem se stal soudním vyšetřovatelem, byl jsem zapisovatelem, a vím, co je důležité a nutné zapsat, a co jsou pouhé dohady a plané řeči.“

„Říkal jsem ti to,“ prohodil starší biřic spokojeně. „Já si mladíka pamatuji, dělal písaře starému Kleplovi a pak po něm taky převzal úřad.“

O hodinu později 

„Můžete jít, děkuji za výpovědi. Kdybych ještě něco potřeboval, dám si vás zavolat,“ loučil se Borek s oběma muži, a hned když osaměl, se zamyslel. Nebyl si jistý, jestli jde o stejný způsob vraždy, tak jak mu to naznačil soudce. Biřic, který byl přivolaný k první oběti, nevěděl, jestli byla žena samodruhá a jestli také zmizelo dítě jako v druhém případě. Popsal místo nálezu na konci jedné z ulic Starého Města, ale ti, kteří mrtvou ženu náhodou našli, ji neznali. Zato ve druhém případě bylo všechno jinak. Tam bylo jisté jak zmizení dítěte, tak totožnost mrtvé. „Pokud ovšem žena neporodila před vraždou,“ promluvil polohlasem Borek a promnul si řídké krátké vousy. „Takže co musíme zjistit jako první?“ položil si hlasitě otázku a pro změnu si promnul čelo. „Přece jestli jde o stejný způsob vraždy,“ ujistil se a skousl rty. „To ale mohu zjistit jedině ohledáním mrtvých, takže musím zjistit, kde jsou, a také si vyslechnout názor někoho, kdo bude vědět… Jistě!“ vykřikl vítězoslavně. „Kdo jiný bude vědět více než mistr Hanuš!“

KAPITOLA 3 

Projdu se, rozhodl se Borek hned, když vyšel ze soudní budovy, a zvedl hlavu ke slunci. Alespoň si uspořádám myšlenky, a navíc je tak krásný den, škoda spěchat do katovny. Přesto přidal do kroku. Ve skutečnosti se na mistra Hanuše těšil, měl rád jeho pohled na svět a moudré rady. Věděl, že mistr popravčí je velmi zkušený a vzdělaný muž, protože se vyučil u svého otce, vystudovaného magistra lékařství na pražském učení, a že se toho hodně dozvěděl o lidském těle ze záznamů pitvy doktora Jana Jesenia. Borek také věděl, že Hanušův otec, Jan Mydlář, první pitvě lidského těla v Praze osobně přihlížel. Sice v utajení, protože urození měšťané, a především jejich manželky, by společně s katem v obecenstvu sedět nechtěly, zato z toho nejlepšího místa. Jak hodně se od té doby změnilo, usmál se Borek. Dnes je popravčí váženým a uznávaným mistrem svého řemesla a hodně Pražanů si k němu chodí pro rady i pro pomoc. Dokonce často sedává v krčmě s pány u jednoho stolu, protože ti zjistili, že názory moudrého muže jsou jim často ku prospěchu. Mistr Hanuš bude o vraždách jistě vědět více, ujistil se Borek v duchu a zahleděl se před sebe.

Přízemní domek staroměstského kata byl na dohled, i když skrytý ve velké vzrostlé zahradě ohraničené nízkou zdí. „Mistře Hanuši!“ zavolal a zamával od zavřené brány na muže, který se pokojně vyhříval na poledním sluníčku. Seděl na lavičce před vchodem do domu s přivřenýma očima, ale když uslyšel zavolání, zastínil si oči proti slunci a vstal.

„Mladý muži,“ pokynul kat, a i na dálku bylo vidět, že soudního vyšetřovatele rád vidí.

„Mohu s vámi, mistře, promluvit?“ žádal Borek, když mu Hanuš otevřel bránu a oba si srdečně potřásli rukama.

„Čekal jsem tě,“ zamručel Hanuš. „To víš, že i ke mně se doneslo, že se ty kruté vraždy budou muset vyšetřit, když jde o samodruhé ženy a panstvo je vystrašené. Hned jsem si na tebe vzpomněl,“ pokýval hlavou.

Dvojice pomalu mířila k domku, když se na jeho prahu objevila pohledná statná žena. „Máme hosta? Pojďte k obědu,“ pokynula vlídně rukou.

„Ale já, mistře, víte, potřeboval jsem se s vámi poradit, vyslechnout váš názor a nevím, jestli se takové téma hodí právě k jídlu,“ vysvětloval rozpačitě Borek a tázavě se zahleděl na paní Mydlářovou.

„Mladíku, jsem katova manželka a prožívám se svým mužem všechno dobré i zlé. Často mluvíme o obětech i o jejich vrazích, jsem zvyklá na krvavé řemeslo a žádný krutý případ mi už nedokáže vzít chuť k jídlu,“ usmála se Alžběta Mydlářová na mladého vyšetřovatele a nandala mu na talíř pořádnou porci pečeně.

„Jenže, Bětuško, tentokrát nevím, jak se ti budou naše nové případy líbit, protože jde o vraždy samodruhých žen,“ vysvětlil zvolna Hanuš manželce a přisunul k Borkovi mísu s omáčkou.

„Bože na nebi,“ pokřižovala se Alžběta. „Co nám to v Praze řádí za lidskou bestii? Jen mluvte, protože jak jinak než společně se doberete pravdy a chytíte vraha. A čím dříve ho dopadnete, tím lépe. Jen se neostýchejte, protože jestli je to opravdu nějaký šílenec, doufám, že brzy skončí s hlavou na tvém popravčím špalku.“

„No, jak myslíš,“ zabručel Hanuš. „Ještě že děti už jsou po jídle, před nimi bych o tak krutých vraždách zatím nemluvil. Jinak se synové zatím učí mému řemeslu od mládí. Musí být vzdělaní a znalí všeho, co potřebují, stejně jako byl můj otec. Nejdůležitější je znalost lidského těla.“ Hanuš se zarazil. „Ale tys jistě nepřišel poslouchat o katovském řemesle?“ Hanuš se rozesmál, protože Borek mezitím s chutí pořádal svoji porci oběda, dokonce si spokojeně pomlaskával. „Měls hlad, že?“ pustil se Hanuš taky do jídla.

„Nejedl jsem od rána a vaše pečeně, mladá paní, to je pochoutka,“ otřel si mladík hřbetem ruky pusu a nadechl se. „Mistře, byl jste u obou vražd těch žen? Byly zabity stejným způsobem?“

Mistr jedl a vypadalo to, že chvíli přemýšlí. Pak polkl, opřel se do židle a zvolna se rozmluvil. „Nemám v té věci úplně jasno, stejně jako ty jsem jen slyšel, že obě byly před slehnutím. U té první to mohu potvrdit, ale u druhé jsem nebyl, postaral se manžel.“

„Ta druhá, včerejší, tam je to jisté, potvrdily to její spolupracovnice a kamarádky. Jenže dítě se nenašlo,“ Borek si ulamoval kousky chleba a vytíral omáčku z talíře, dokud nebyl úplně čistý. „Budu je muset všechny vyslechnout, zjistit, co se kolem zavražděné dělo, to bude moje práce, ale u nálezu těla té první ženy, to nevím nic a netuším, kde začít, tak jsem si vzpomněl na vás, protože soudce mi sdělil, že se o tělo nikdo nepřihlásil a nepostaral se.“ Borek s vděčným pohledem na paní domu odsunul talíř.

„Nechám vás,“ zvedla se Alžběta od stolu a odnášela prázdné nádobí.

„Pravda, těla první zavražděné jsem se musel ujmout já s holomky, a než ji zakopeme na hřbitově, uložili jsme ji do márnice. A víš proč? Protože mě hned napadlo, že jestli budeš případ vyšetřovat, měl bys ji vidět.“ Hanuš pokýval zamyšleně hlavou. „Jestli chceš, můžeme jít hned. Práci v mučírně mám až v noci.“

O hodinu později 

„Svatá matko Boží!“ vyjekl Borek, když si prohlédl zavražděnou. Zvedl se mu žaludek. „Kdo mohl něco takového udělat? To spáchala bezcitná lidská bestie. Trochu se vydýchám a pak si prohlédneme to nebohé novorozeně,“ zamířil ke dveřím márnice, a hned když vyšel na vzduch, zhluboka a prudce dýchal.

„Ať chceš nebo nechceš, popíšu ti, jak jsem ženu našel,“ bručel Hanuš. „Musím, protože i já jsem takovým činem zhnusený a nechápu to. Vždyť víš, setkávám se při své práci s odpornými zločiny, ale něco takového…“ zavrtěl nevěřícně hlavou. „Ta žena byla usmrcena bodnutím nože do břicha. Ran bylo více, a přitom vrah musel jasně vidět, že je samodruhá a že zabije i dítě. Musí to být šílenec a nedivím se, že jsou měšťané vystrašení. Vrah nevraždil pro peníze ani z hladu, tak jak to obyčejně bývá. Také nešlo o žádnou mstu, nenávist nebo hádku v rodině, protože tu ženu nikdo nehledal, nikdo se o tělo zatím nepřihlásil. Vypadá to, že žila osamělá, a podle oblečení bych řekl…“

Hanuš se odmlčel, protože mu Borek skočil do řeči:

„… že byla chudá, to je podle starých záplatovaných šatů jisté. O co tedy té bestii šlo?“

„Můžeme se vrátit?“ Hanuš se na borka zkoumavě zahleděl. „Vydržíš pohled na zmrzačené novorozeně? Tedy na dítě, které bylo těsně před příchodem na svět?“

„Musím!“ odhodlal se Borek a oba muži se vrátili do márnice.

„Tak se dívej,“ mistr rozbalil zakrvácený hadr a Borek zbledl. „On snad chtěl zabít hlavně to dítě!“ vyjelo z něho s hrůzou v hlase.

„Je to tak,“ souhlasil kat. „Jestli to byl blázen, pak mu šlo asi o krev nenarozeného dítěte, jenže já jsem přišel ještě na něco jiného.“

Chtěl malinkému novorozenci pootevřít rozpáraný hrudníček, ale Borek ho zarazil. „Počkej, mistře, musím se nadechnout, to je i na mě moc,“ zašeptal roztřeseně, otočil se, přešel ke dveřím, několikrát se zhluboka nadechl a pak se vrátil k trpělivému Hanušovi. „Vydržím to, můžeš mi ukázat, co tomu neviňátku udělal.“

Mistr popravčí opatrně a s úctou rozevřel hrudníček děťátka. „Vidíš?“

„Co mám vidět?“ nechápal Borek.

„To neviňátko nemá srdíčko. Ten odporný vrah mu ho vyříznul!“ pronesl s kat s neskrývaným odporem.

„Proč? Proboha proč?“ Borek se zapotácel a rychle se posadil na dřevěnou bednu v rohu márnice. „Vím, jsem mladý, soudního zapisovatele jsem dělal téměř pět let a setkal se s mnoha nelítostnými vrahy a jejich krutými činy, ale něco takového jsem ještě neviděl. Asi mám málo zkušeností, když jako soudní vyšetřovatel teprve začínám,“ složil hlavu do dlaní. Nevěděl, jestli by měl plakat, nebo se pozvracet, ale najednou se v něm všechno vzepřelo. „Najdu to hovado a postarám se, aby skončil na šibenici, ať si urození pánové myslí, co chtějí, ať jsou oběti třeba chudé a nikoho nezajímají. Takové zločiny musíme vyšetřit!“

„Věděl jsem, že to vezmeš za správný konec, Borku, a něco ti povím,“ Hanuš se posadil na bednu vedle mladíka. „Ty víš, co všechno dokážu v mučírně a že dostanu přiznání i z toho nejzarputilejšího obviněného, třeba na skřipci nebo pomocí palečnic. Nebolí mě utrpení podezřelých, když jsem i já přesvědčený o jejich vině. Snesu hodně. Ale tento případ mě zasáhl přímo do srdce, tak jako ten šílenec zabil pro srdíčko a krev nenarozeného dítěte. Víš, taky mám děti,“ kat ztlumil hlas. „A při představě, že by něco takového potkalo moji milovanou Bětušku, vlastně kohokoliv, kteroukoliv ženu, která nosí pod srdcem dítě, zabil bych, Borku, to mi věř, bez rozmýšlení, bez váhání a hned. Ten vrah si nezaslouží, aby ho země nosila.“

KAPITOLA 4 

Oba muži ještě chvíli seděli v márnici, hlavu plnou otázek a dohadů, v duších lítost, vztek a touhu po pomstě za tak krutou vraždu. „Takže si to ujasníme,“ promluvil náhle Borek jasným hlasem. „Máme v Praze vraha, který zabíjí ženy před porodem, zabíjí i nenarozené děti a z nějakého důvodu jim vyřízne srdce.“

Borek se odmlčel, nadechl, ale mistr popravčí mu vstoupil do řeči. „Tím si přece zatím nemůžeme být jistí. Společně jsme si prohlédli jednu z obětí, ale co ta druhá? Já jsem ji neviděl, protože o mrtvou se prý postaral manžel. Ten jí zajistí pohřeb, a jestli bylo u mrtvé i dítě…“ zavrtěl hlavou.

„Dítě se prý nenašlo,“ pokrčil Borek mírně rameny a pokračoval. „Tak znova. Můžeme si být jistí, že byly zavražděné dvě samodruhé ženy před slehnutím. U první neznáme totožnost, ale víme, že bylo zavražděné i novorozeně a ta zrůda mu vyřízla srdíčko. U druhé ženy víme, že byla vdaná, známe totožnost, máme svědky, ale nemáme dítě a nevíme, jestli vrah udělal dítěti totéž,“ Borkovi se zadrhl hlas. Těžko se mu o ubohých novorozeňatech mluvilo. Podíval se na Hanuše. Ani on nemluvil, jen zvolna přikyvoval.

„Musím tedy najít dítě a zjistit, jestli… říkáš, že žena byla nalezená na Rejdišti? U hromady odpadků?“

Zamyslel se a než otevřel ústa, aby vyslovil svoje podezření, promluvil mistr: „Vím, co si myslíš,“ zase pokyvoval hlavou. „Jestli té zrůdě šlo pouze o srdíčko nebo o krev, pak neměl důvod, aby mrtvolku někam odnášel, a bude někde tam.“

„Přesně to mě napadlo,“ podivil se Borek přesnému postřehu. „Musím na místo činu a pořádně to tam prohledat. Ale mistře, jestli dítě najdu, budu vás potřebovat, vaši učenost, abyste si mrtvolku prohlédl a řekl mi…“ Borek se zase zasekl.

„Rozumím, musíš vědět, jestli šlo o stejné provedení vraždy,“ povzdechl mistr. „Mám ještě dost času, půjdu s tebou a pomohu ti hledat. Vím, že na to musíš přijít, protože jestli je ten vrah opravdu šílený…“ kat se odmlčel.

„Pak bude vraždit dál a páni radní, konšelé a všichni vlivní měšťané budou tlačit na soudce a ten na mě, abych vraždy rychle vyšetřil a vraha dopadl.“

„Nic jiného si, Borku, nepřeji, než abych tomu zvířeti mohl setnout hlavu,“ mistr popravčí se nečekaně silně bouchl pěstmi do stehen. „Pojďme,“ zvedl se ze židle, přehodil si přes ramena kabátec na všední dny a vykročil ke dveřím.

Později 

Bez jediného slova stáli oba muži, soudní vyšetřovatel Borek a mistr popravčí Hanuš, před hromadou odpadků.

„Vidíte něco, co by se podobalo…?“ Borek pořád nedokázal věci správně pojmenovat, vypustit z úst takovou hrůzu.

„Nevidím, musíme blíž a pozorně se do hromady zahledět,“ odpověděl kat chladně, zamířil k nejbližšímu stromu, ulomil pořádnou větev, oškubal z ní listí a odhodlaně vykročil mezi odpadky.

Borek nezaváhal, stejně jako Hanuš se vyzbrojil holí a hned odspodu začal prohrabávat smradlavé zbytky. Co dělal, se mu vůbec nelíbilo a po chvíli začal pochybovat, že by vrah, pokud by novorozeně zabil, ho ještě zahrabal. Jistě by se takovou prací nezdržoval, copak mu záleželo na tom, aby dítě nikdo nenašel?

Bezděčně zavrtěl odmítavě hlavou a pak zvedl pomalu pohled. Stál na místě a očima pátral po nevzhledné hromadě, když se mu najednou pohled zastavil na něčem, co připomínalo malou, rozbitou panenku. Zarazil se, protože dobře věděl, že s takovými zvláštně pokroucenými panenkami si malé holčičky nehrají. „Mistře?!“ zavolal tlumeně, protože nechtěl, aby vzbudili pozornost u několika čumilů, kteří je s opovržením sledovali. „Myslím, že jsem něco zahlédl,“ promluvil váhavě. „Něco, co by mohlo připomínat malou mrtvolku dítěte,“ řekl téměř šeptem.

„Tak se na to podíváme,“ Hanuš udělal pár opatrných kroků a zahleděl se směrem, kam Borek roztřesenou rukou ukázal. „Odvahu, chlapče,“ uklidňoval mladého muže kat mírně. „Ani takovému krutému pátrání se nevyhneš, musíš se dozvědět pravdu, třeba strašnou a nepochopitelnou.“

„Vím, mistře, také jsem už byl u mnoha vyšetřování krutých vražd, ale víš, když jde o děti, a v tomto případě o novorozeňata těsně před tím, než se v bolestech narodí na svět, a také o jejich nevinné matky, které se těší na dítě, jsou plné očekávání a lásky, a musí skončit v rukou šíleného vraha, to nějak nedokážu rozdýchat.“

Mistrův pohled se zastavil na podezřelém předmětu, pár metrů od nich směrem k vrcholku smradlavé hromady. Ohlédl se na skupinku zvědavců a přemýšlel, jestli mohou také vidět to, co oni dva. To by nechtěl. Nechtěl, aby se rozkřiklo, že našli mrtvolku novorozeněte, a panika v hlavním městě by ještě narostla. „Ty máš děti, Borku?“ ptal se klidným hlasem a pomalounku vykročil.

Borek pochopil. Mistr se snaží ovládat, nevyvolat paniku. „Nemám, zatím ne, ale moc bych děti chtěl.“

Pomalu stoupali a snažili se nevzbuzovat pozornost. Vzápětí stáli nad něčím, co opravdu vypadalo jako malá, poškozená panenka. Oba se opřeli o klacky, které měly sloužit k hrabání, a teď jim poskytly oporu nejen na kluzké hromadě, ale také rovnováhu nad tím, co bylo hned jasné.

„Rozpáral i toto dítě,“ procedil kat skrz zuby. „Ale jestli mu vyřezal srdíčko, to není vidět. Musíme dítě odnést a prohlédnout ho.“ Rozhlédl se, zvedl kus hadru, pak ho hodil na tělíčko. „Odpusť, andílku, ale nic jiného na zabalení nemáme a musíme tě odnést,“ zabručel tak tiše, aby ho slyšel pouze Borek.

Později 